УДК 577.352.3:577.125.53:591.111.1:547.781.1:57.08
ФОСФОЛІПІДНИЙ СКЛАД МЕМБРАН ЕРИТРОЦИТІВ ЩУРІВ ЗА УМОВ ВПЛИВУ ІМІДАЗОЛІНВМІСНИХ ОРГАНІЧНИХ СУМІШЕЙ
І.Г. Максимова
Харківський національний медичний університет 
(Е-mail: biochemistry-2012@mail.ru)
Імідазолінвмісні органічні суміші характеризуються значними об’ємами виробництва, широким використанням у промисловості, сільському господарстві та побуті, здатністю надходити до водних екосистем, сприяючи підвищенню епідеміологічної небезпеки води. Це спонукає проводити комплекс досліджень, спрямованих на вивчення їх впливу на організм людини та тварин з метою вирішення наукової проблеми щодо охорони здоров’я населення та об’єктів довкілля від забруднення і негативного впливу шкідливих хімічних речовин. Ця проблема на сучасному етапі набула глобального світового значення й особливої актуальності для України у зв’язку з погіршенням загальної екологічної ситуації. Останнім часом як ефективні індикатори станів і змін організму за умов впливу різноманітних факторів довкілля розглядають мембрани еритроцитів.   Структурно-функціональні властивості мембран багато в чому визначаються фосфоліпідним складом, який впливає на їх проникність, спряженість і послідовність численних ферментативних процесів. Тому, метою даної роботи було вивчення на щурах лінії Вістар змін фосфоліпідного складу мембран еритроцитів за умов тривалої дії імідазолінвмісних органічних сумішей. 
Експерименти проведено на статевозрілих щурах-самцях лінії Вістар масою (200-220) г згідно з вимогами Державного комітету з етики. Тварин піддавали пероральній затравці за допомогою зонда розчинами сумішей імідазолінів з домішкою аміноаміду з алкільними радикалами С7-9 (СІМ7-9) і С9-15 (СІМ9-15) щоденно одноразово протягом 30 діб у дозі 1/100 LD50, що складало для  СІМ7-9 – 0,018 г/кг, СІМ9-15 – 0,05 г/кг маси. Тваринам контрольної групи вводили відповідні об’єми води. Забій тварин проводили на 30-ту добу декапітацією, попередньо анестезуючи тіопенталом натрію. Еритроцити відділяли від плазми центрифугуванням стабілізованої гепарином крові, суспензію декілька разів промивали охолодженим фізіологічним розчином. Екстракцію ліпідів проводили за методом Кейтса, розділення фосфоліпідів (ФЛ) на фракції - методом двохмірної мікротонкошарової хроматографії, їх ідентифікацію - за допомогою специфічних реакцій і стандартних розчинів. Кількісний вміст ФЛ оцінювали за кількістю неорганічного фосфору, який визначали за допомогою молібденового реагенту. Співвідношення ФЛ фракцій розраховували у відсотках фосфору ФЛ кожної фракції до фосфору загальних ліпідів, прийнятих за 100%. Статистичний аналіз цифрового матеріалу здійснювали методами непараметричної статистики.  
На 30-ту добу дії СІМ7-9 і СІМ9-15 у 1/100 LD50 виявлено статистично значуще, порівняно з контролем, збільшення фосфатидилетаноламіну (ФЕА) в середньому на 20% на фоні зниження фосфатидилхоліну (ФХ) на 16%, що можливо пов’язано зі зменшенням трансметилування ФЕА і перетворення на ФХ.  При цьому визначено суттєве збільшення вмісту лізофосфатидилхоліну в середньому на 84%, що є наслідком підвищеної активності фосфоліпазних реакцій, які призводять до накопичення лізоформ ФЛ і зумовлюють збільшення проникності, зміну плинності та стабільності мембран. За дії СІМ7-9 і СІМ9-15 спостерігалося  достовірне підвищення сфінгомієліну (СМ) в середньому на 30%. Ця фракція характеризується дуже низькою швидкістю відновлення, тому її підвищення може свідчити про зменшення тривалості періоду змін ФЛ обміну за дії сумішей. СМ знаходиться переважно у поверхневому бішарі мембран, а ФЕА – внутрішньому. Зміни їх вмісту свідчать, що структурні порушення мембран еритроцитів щурів відбуваються на протязі всього ліпідного бішару. 
Таким чином, вплив СІМ7-9 і СІМ9-15 призводить до виникнення мембранодеструктивних процесів в еритроцитах щурів. Виявлені зміни ФЛ складу з суттєвим утворенням лізоформ свідчать про мембранотропні ефекти імідазолінвмісних сумішей. У подальшому планується провести комплекс досліджень, спрямованих на обґрунтування механізмів їх біологічної дії, зокрема оцінку активності ферментних і рецепторних мембранозв’язаних комплексів, з метою визначення їх потенційної небезпеки та нормування в об’єктах довкілля.