УДК 61–057.4(092)(477.54–25):358.48(518)“1904/1905”
Робак І. Ю., Ільїн В. Г. 

 Харківський національний медичний університет 

ХАРКІВСЬКІ НАУКОВЦІ-МЕДИКИ НА ТЕАТРІ ВОЄННИХ ДІЙ У МАНЬЧЖУРІЇ В 1904–1905 РР. 

Розглянуто участь членів Харківського медичного товариства в російсько-японській війні 1904–1905 рр., їхній внесок в організацію профілактичної та лікувальної медичної допомоги на фронті.
Ключові слова: Харківське медичне товариство, бактеріологічний загін, Російське товариство Червоного Хреста, російсько-японська війна 1904–1905 рр.

Рассмотрено участие членов Харьковского медицинского общества в русско-японской войне 1904–1905 гг., их вклад в организацию профилактической и лечебной медицинской помощи на фронте.
Ключевые слова: Харьковское медицинское общество, бактериологический отряд, Российское общество Красного Креста, русско-японская война 1904–1905 гг.

The article considers the participation of the Kharkiv Medical Society members in the Russian-Japanese War of 1904–1905, their contribution to the organization of a preventive and medical care at the front.
Keywords: the Kharkiv Medical Society, bacteriological unit, The Russian Red Cross Society, the Russian-Japanese War of 1904–1905.

Російсько-японська війна 1904–1905 рр. є актуальним сюжетом як з історії України, так і з історії науки й техніки, оскільки чи не вперше засвідчила взаємодію місцевого самоврядування, Червоного Хреста та медиків-науковців у справі системної організації медичної допомоги на фронті. Хоча перші кроки в цьому напрямі було зроблено ще під час російсько-турецької війни 1877–1878 рр., тоді вони не набули закінченого вигляду, відзначалися низкою недоліків й були неспівставні за масштабами фінансових витрат, організаційного та наукового рівня з зусиллями трьох вказаних суб’єктів в роки конфлікту з Японією. Фактично діяльність Червоного Хреста, громадськості та науковців почала заміщати зусилля держави та армії в питаннях медичної допомоги – процес, який набуде свого завершення вже в роки Першої світової війни.
Метою статті є висвітлення діяльності сформованого Харківським медичним товариством бактеріологічного загону, який під час російсько-японської війни боровся з інфекціями на Далекому Сході. Даний сюжет є прикладом активної громадянської позиції медиків-науковців на війні, яка втілювалася в практичних фахових діях.
Джерельну базу статті, головним чином,  становлять друковані звіти про діяльність Російського товариства Червоного Хреста в роки війни, а також тогочасна харківська періодика [1; 2; 3]. Відомості про визначних харківських науковців та роботу Харківського медичного товариства містять друковані праці з історії товариства та дослідження І. Ю. Робака з історії харківської охорони здоров’я імперської доби [4; 5; 6]. Вказані джерела та література дають змогу комплексно відтворити яскраву діяльність Харківського бактеріологічного загону на фронті російсько-японської війни.
Визначним внеском Харківського медичного товариства в подолання наслідків російсько-японської війни стало формування бактеріологічного загону. Перший такий загін у вітчизняній воєнній історії було сформовано під час російсько-турецької війни 1877–1878 рр. під керівництвом проф. Ерісмана, проте він не приніс очікуваної користі внаслідок пізнього формування та відсталих засобів дезінфекції [3].
Бактеріологічний загін, споряджений Харківським губернським земством та Харківським медичним товариством, став одним з двох дезінфекторських загонів, створених під час російсько-японської війни [1, C. 78]. Для формування загону земство надало Харківському медичному товариству 40 тис. руб. Ці кошти призначалися на утримання загону протягом 10 місяців й дали змогу спорядити його усім необхідним для здійснення на місці своєчасних профілактичних і лікувальних заходів боротьби проти заразних пошестей. 
Товариство затвердило програму роботи загону, який мав найширші завдання – попередження інфекційних захворювань, запобігання їхнього розвитку й можливе припинення.
Загін мав усе необхідне для обеззараження приміщень, білизни, ґрунту, води, зокрема, велику кількість дезінфекційних засобів (формалін, сулема, сода), розбірні камери, насоси [там само, С. 78–79, 464]. Про те, наскільки добре було споряджено загін свідчить те, що формаліном можна було продезінфікувати 400.000 одиниць солдатського одягу та білизни, загін міг знешкодити до 100 тис. відер питної води [там само]. Способи знезараження води запропонував співробітник Бактеріологічного інституту ХМТ В. І. Недригайлов.

Віктор Іванович Недригайлов (1865–1923) – видатний мікробіолог та імунолог. У 1894 р. став співзасновником Бактеріологічного інституту Харківського медичного товариства, якому віддав 20 років свого життя. Тут разом зі своїми учнями С. В. Коршуном і Г. Я. Остряниним В. І. Недригайлов організував перше в Європі виробництво протидифтерійної сироватки [5, С. 124]. Разом з І. Є. Мечниковим працював у Парижі. З 1914 р. В. І. Недригайлов – завідувач сироватковим відділом Інституту експериментальної медицини в Петербурзі. З 1918 р. був членом Петроградської вакцино-сироваткової комісії, яку очолювали видатні українські вчені Д. К.Заболотний і М. Ф. Гамалія. 

Для своєчасного здійснення заходів з ізоляції та дезінфекції загін також було обладнано бактеріологічною й гігієнічною лабораторіями [1, С. 464]. Крім дезінфекційних засобів, загін мав запас найновіших вакцин для боротьби з заразними захворюваннями (дизентерія, холера, тифи), зокрема, виготовлених харківськими вченими. Слід зазначити, що співробітники Харківського бактеріологічного інституту на початку ХХ століття здійснювали значну роботу з розробки нових сироваток і вакцин: 1904 р. вони розробили протидизентерійну сироватку, 1905 р. – протихолерну вакцину, 1906 р. – сироватки проти скарлатини та від базедової хвороби, 1907 р. – вакцину від черевного тифу [6, С. 52]. Бактеріологічні та імунологічні препарати, які виготовлялися в Харкові, відправляли до 38 губерній Росії та в Сербію [там само].
Керівниками загону обрали асистента бактеріологічного інституту Харківського медичного товариства доктора Г.Я. Острянина й приват-доцента кафедри гігієни Харківського університету доктора В.В. Фавра [там само; 5, С. 124]. На допомогу їм було запрошено студента 5 курсу медичного факультету Савченка, фельдшера Шарецького, а також 10 дезінфекторів.

Григорій Якович Острянин (1868–1907) – визначний санітарний лікар, член Харківського медичного товариства і співробітник Харківського бактерілогічного інституту, розвитку якого присвятив кращі роки свого життя. Вивчав методи приготування лікувальних сироваток в лабораторії проф. І. І. Мечнікова в Парижі, де прослухав повний курс бактеріології й виконав роботу «О бактерицидных свойствах сыворотки» [4, С. 51]. З 1 травня 1904 р. по грудень 1905 р. Г.Я. Острянин на чолі бактеріолого-гігєнічного загону ХМТ перебував в розташуванні діючих військ.
Г. Я. Острянин разом з В. І. Недрігайловим та С. В. Коршуном заклали основни отримання сироваток, вакцин, компонентів серологічних реакцій під час холери, сифілісу, гонореї, туберкульозі, дифтерії та інших інфекцій. Протягом 1905–1914 рр. створене ними підприємство з метою боротьби проти епідемій в Росії значно збільшило виробництво вакцин і сироваток, здійснювало інтенсивні дослідження з розробки протиінфекційних  препаратів [там само, С. 52].

Володимир Володимирович Фавр (1874–1920) – знаменитий харківський гігієніст і маляріолог. Упродовж 1897–1904 рр. асистент кафедри гігієни Харківського університету, вивчав мікробіологію та чумну паличку під час відрядження до чумної лабораторії Інституту експериментальної медицини в Петербурзі. На час російсько-японської війни захистив докторську дисертацію й прийнятий до числа приват-доцентів університетської кафедри гігієни. З 1916 р. – професор кафедри гігієни Харківського жіночого медичного інституту
 У різні роки читав курси та окремі лекції з гігієни й епідеміології, зокрема, на курсах сестер-жалібниць при Харківській громаді сестер-жалібниць Червоного Хреста. Кілька разів виїжджав за кордон, де знайомився з постановкою санітарно-епідеміологічної справи. Належав до категорії тих медиків-подвижників, які свідомо заражають себе маловідомими хворобами, щоб мати можливість вивчити їх.
З 1905 р. В.В. Фавр очолював харківську міську санітарну службу, якісно вдосконаливши її [5, С. 7]. 

Сформований Харківським медичним товариством бактеріологічний загін працював під прапором Червоного Хреста [2, С. 464]. 18 червня 1904 р. загін прибув до Ляояну, де залишався до 26 липня 1904 р. Бактеріологічна діяльність загону тут була спрямована на з’ясування етіології поширених в армії проносів. Було виявлено дизентерію, епідемія якої сягнула найбільших розмірів у червні та липні. Спостерігалися дуже важкі форми, коли хвороба тривала кілька місяців, але смертність була незначною [там само, С. 465]. Дизентерія поширювалася питною водою, а також через мух, яких в Південній Маньчжурії була величезна кількість. Крім дизентерії здійснювалися дослідження на черевний тиф, випадки якого почали з’являтися вже влітку і який сягнув піку в серпні та вересні. Дезінфекцією в Ляояні загін не займався, оскільки після налагодження у військовому заразному госпіталі формалінової камери госпіталі отримали наказ переїжджати на Північ.
Загін не зміг застосувати повною мірою вакцинацію проти інфекційних хвороб. Г. Я. Острянін в своєму звіті відзначав, що щеплення проти черевного тифу зробили 40 особам персоналу, 12 нижнім чинам й одному офіцеру. Ніхто зі щеплених протягом 10 місяців не захворів, хоча багато мало справу з черевним тифом. Лікар підсумовував набутий досвід порадою щодо організації щеплень воякам під час війни: «Следовало бы поставить это дело так: по пути следования войск в больших городах, где были большие остановки, можно было бы устроить станции, где и делали бы прививки, конечно, желающим. Пока солдат доехал до Маньчжурии, он был бы уже вакцинирован» [там само].
Наприкінці липня 1904 р. усі госпіталі отримали наказ вивозити майно. Намічався відступ від Ляояну в невідомому напрямку. Загін, не бажаючи на початку своєї діяльності втрачати майно, яке неможливо було відновити в Маньчжурії, повинен був відступити на Північ до станції Куаньчендзи. Майно ж було відправлено до Харбіну, допоки не було б знайдено квартиру на новому місці базування. Персонал, розділившись на два підзагони, супроводжував з Ляояну до Харбіну два санітарних потяги, які перевозили хворих і поранених зі шпиталів Червоного Хреста. Ці потяги потребували санітарної інспекції особливо тому, що в них було багато заразних хворих. Один потяг супроводжував доктор Г. Я. Острянін, студент Савченко й 4 санітари, інший – доктор В. В. Фавр і 2 санітари.
Харківський бактеріологічний загін у складі 250 ліжок перебував у Куаньчендзи з 1 серпня 1904 р. до 1 січня 1905 р. Тут також не можна було розгорнути великої діяльності, оскільки шпиталів було мало – два Червоного Хреста на 270 ліжок та зведений військовий на 400 ліжок. Тому загін обмежився переважно бактеріологічною діяльністю, здійснивши 300 досліджень на виявлення дизентерії, черевного тифу. Зокрема, вдалося виявити етіологію так званого маньчжурського тифу [там само, С. 466]. Крім того, загін обстежував воду колодязів навколо станції Куаньчендзи, дезінфікував залізничні вагони в Мукдені й супроводжував потяги перед великими боями. Позаяк в Куаньчендзи було мало роботи, частину загону виділили в Мукден для обслуговування санітарної частини. 
На початку травня 1905 р. В. В. Фавр поїхав до Росії, замість нього в Куаньчендзи залишився студент-медик Савченко; в Мукден переїхав доктор Г. Я. Острянин з фельдшером Шарецьким й більшістю санітарів. Через те, що не вдалося знайти другого лікаря, відділення в Куаньчендзи було закрите наприкінці січня 1905 р. й уся діяльність загону зосередилася в Мукдені.
Головна діяльність в Мукдені була санітарна. 26 січня 1905 р. доктора Г. Я. Острянина із загоном командирували у розпорядження комісара Мукденської провінції для спостереження й керівництва з очистки й асенізації Мукдену й прилеглих до нього місцевостей включно з районом залізничного селища. Матеріальні засоби та робітників доктор Г. Я. Острянин мав отримати від комісара Мукденської провінції, при управлінні якого вже було організовано санітарну комісію. Вона склала обов’язкові правила санітарного нагляду за лазнями, пекарнями та борделями.
Завдання з очистки Мукдену, запропоноване загону, було майже неможливо виконати. Як казав доктор Г. Я. Острянин, очистити Мукден від нечистот – це все одно, що вичистити Авгієви стайні [там само]. Бруд в місті накопичувався століттями, тут існувало близько 60 озер, куди китайці скидали усі нечистоти та сміття, внаслідок чого з них утворилися цілі гори. Неможливим також було видання спеціальної постанови про очистку мешканцями своїх подвір’їв, оскільки тоді б нечистоти складали на найближчих майданах, низинах в такому обсязі, який, за відсутності достатньої кількості робочих рук, неможливо було б вивезти за межі міста. На допомогу загін отримав 7 військових лікарів, разом з якими й почав очистку. 
Постійною була загроза спалахів епідемій через те, що армія контактувала з густонаселеним містом (300 тис. мешканців), в якому до того ж скупчилася велика кількість утікачів-селян з району розташування російської армії.
За умов скупченості, бруду, бідності та невігластва санітарна діяльність вимагала такої організації, за якої можливо було вловити та локалізувати перші випадки інфекції. Вдалося виявити, що серед мукденців існують різноманітні інфекції: висипний та черевний тифи, оспа, дифтерія, скарлатина [там само, С. 467]. Однак, епідемічного розповсюдження цих хвороб взимку 1904–1905 рр. серед 4 тис. утікачів, які перебували під наглядом англійської місії, не було. Для розміщення біженців та ізоляції усіх заразних хворих місія надала громадські будівлі, побудувала й винайняла фанзи (традиційне китайське житло).
Санітарна комісія працювала з 29 січня до 12 лютого 1905 р. й припинила діяльність через початок боїв за Мукден. Майно комісії евакуювали назад на Північ в Куаньчендзи, але врятували не все внаслідок нестачі возів. Фельдшер Шарецький працював під час боїв в лазареті товариства Південно-Західних залізниць й виїхав з Мукдену як останній представник харківського загону 25 лютого 1905 р.
На початку березня 1905 р. весь загін зібрався в Куаньчендзи. Враховуючи невизначеність положення, викликаного відступом російської армії й близькістю фронту, вирішено було шукати спокійнішого місця роботи, тому що загін, не маючи обозу, не був пристосований для постійних пересувань. Через те, що в Харбіні вже працював Московський бактеріологічний загін, харківські бактеріологи обрали місцем роботи розташування головноуповноваженого П. М. фон-Кауфмана – м. Читу, де відчувалась гостра потреба й куди загін прибув наприкінці березня. Однак, оскільки Московський загін також відступав до Чити, то, за пропозицією фон-Кауфмана, харківський загін відправився до Іркутська, куди прибув на початку квітня 1905 р., оселившись в робітничий слобідці, в районі розташування шпиталів Червоного Хреста. 
В Іркутську, згідно настанов головноуповноваженого, загін розвинув діяльність активнішу за маньчжурську [там само, С. 468]. Обслуговувалися військові шпиталі та шпиталі Червоного Хреста. Головним чином, здійснювалися бактеріологічні та хіміко-мікроскопічні дослідження. Активнішою була й дезінфекційна діяльність, яку виконували формаліном, сулемою, а також за допомогою двох парових камер, доправлених зі складів Червоного Хреста. Крім того, загін хімічно та бактеріологічно обстежував воду в колодязях Червоного Хреста, річки Ушаковка та ріки Ангара. Насамкінець, доктора Г.Я. Острянина відрядили з Іркутська для з’ясування характеру епідемічних захворювань, що спалахнули в Забайкаллі. У цілому, діяльність загону мала скромніші обсяги, ніж передбачалося під час його створення, що пояснювалося, головним чином, відсутністю великих епідемій під час війни й самим її характером, що змушував загін постійно пересуватися.
Як один з перших воєнних конфліктів новітнього часу, російсько-японська війна стала часом практичного випробування досягнень науки початку ХХ століття як у військовій, так і в медичній справі. Більше того, застосування новітньої зброї (особливо, далекобійної артилерії) спонукала змінити підходи до організації медичної допомоги, а саме – відмовитися від великих постійних шпиталів у прифронтовій смузі на користь мобільних санітарних та бактеріологічних загонів, які рухалися за військами. Вперше у вітчизняній історії діяльність бактеріологічних загонів на війні набула широкого та планомірного характеру [там само, С. 559].
Харківські вчені не тільки змогли надати для практичної допомоги армії та цивільним свої наукові розробки, а й безпосреденьо взяли участь у воєнних діях. Особливо красномовним є те, що розробники та провідні науковці особисто очолили роботу Харківського бактеріологічного загону на фронті, що водночас демонструє і громадський вчинок, і повну відданість вчених своїй справі, можливості на практиці побачити результати своїх досліджень. Зауважимо, що гуманістична діяльність харківських бактеріологів відбилася, ніби в кривому дзеркалі, під час Другої світової війни в діях сумнозвісного японського «Загону 731», який в тій же місцевості здійснював досліди на живих людях з метою створення біологічної зброї.
Попри те, що подекуди потенціал харківських загонів було використано не повною мірою, харківські медики-науковці набули безцінний досвід, використаний ними за мирних умов та в роки Першої світової війни, коли медична громадськість Харкова знову відгукнулася допомогти постраждалим. Передусім, йдеться про досвід щодо організації санітарних загонів; здійснення щеплень; організації санітарної очистки великого міста, подібного до Харкова за своїми розмірами (300-тисячний Мукден); було отримано нові відомості стосовно діагностики інфекційних захворювань, визначення епідемічного фону.
Створення загону Харківського медичного товариства стало прикладом громадської самоорганізації та плідною ініціативою місцевого самоврядування на початку ХХ ст. 

Бібліографічні посилання
1.	Отчет о деятельности Российского общества Красного Креста во время русско-японской войны. Том. I. – СПб : Типография Главного Управления Уделов, 1911. – 922 с., XVI. 
2.	Отчет о деятельности Российского общества Красного Креста во время русско-японской войны. Том II. – СПб : Типография Главного Управления Уделов, 1911. – 961 с., XXII.
3.	Заседание медицинского общества // Южный край. – 1904. – 22 марта.
4.	Галушка Р. А. Харьковскому медицинскому обществу – 150 лет [Електронний ресурс] / Р. А. Галушка, И. Ю. Кучма, Л. И. Глазунова, Т. В. Мойсеенко // Annals of Mechnikov Institute – 2011. – № 3. – с. 50–55. – Режим доступу: http://www.nbuv.gov.ua/e-journals/AMI/2011_3/11grahmo.pdf.
5.	Робак І. Ю. Організація охорони здоров’я в Харкові за імперської доби (початок XVIII ст. – 1916 р.) / І. Ю. Робак. – Харків : ХДМУ, 2007. – 346 с., 24 с. іл.
6.	Харьковское медицинское общество / Под ред. проф. Н. И. Хвисюка, проф. С. Д. Шевченко. – Х. : Новое слово, 2011. – 424 с.

Надійшла до редколегії 

REFERENCE
1.	Otchet o dejateljnosty Rossyjskogho obshhestva Krasnogho Kresta vo vremja russko-japonskoj vojnы. Tom. I. – SPb : Typoghrafyja Ghlavnogho Upravlenyja Udelov, 1911. – 922 s., XVI. 
2.	Otchet o dejateljnosty Rossyjskogho obshhestva Krasnogho Kresta vo vremja russko-japonskoj vojnы. Tom II. – SPb : Typoghrafyja Ghlavnogho Upravlenyja Udelov, 1911. – 961 s., XXII.
3.	Zasedanye medycynskogho obshhestva // Juzhnыj kraj. – 1904. – 22 marta.
4.	Ghalushka R. A. Kharjkovskomu medycynskomu obshhestvu – 150 let [Elektronnyj resurs] / R. A. Ghalushka, Y. Ju. Kuchma, L. Y. Ghlazunova, T. V. Mojseenko // Annals of Mechnikov Institute – 2011. – # 3. – s. 50–55. – Rezhym dostupu: http://www.nbuv.gov.ua/e-journals/AMI/2011_3/11grahmo.pdf.
5.	Robak I. Ju. Orghanizacija okhorony zdorov'ja v Kharkovi za impersjkoji doby (pochatok XVIII st. – 1916 r.) / I. Ju. Robak. – Kharkiv : KhDMU, 2007. – 346 s., 24 s. il.
6.	Kharjkovskoe medycynskoe obshhestvo / Pod red. prof. N. Y. Khvysjuka, prof. S. D. Shevchenko. – Kh. : Novoe slovo, 2011. – 424 s.