Історія медицини та охорони здоров’я
ДОКТОР Й.С. СИЦЯНКО: ХАРКІВСЬКИЙ МЕДИК І РЕВОЛЮЦІОНЕР-ТЕРОРИСТ
Робак І.Ю., д.іст.н., професор,
завідувач кафедри суспільних наук
Харківського національного медичного університету

Приват-доцент Харківського університету, доктор медицини Йосип Семенович Сицянко (1824–1886) увійшов до історії харківської охорони здоров’я як дуже колоритна постать.
1864 р. він був затверджений приват-доцентом ІХУ з електротерапії. Тоді це був новітній і дуже модний напрям лікування хвороб, а приват- доцентура з електротерапії вперше в імперії відкрилася на медичному факультеті Харківського університету. Клінічною базою з електротерапії слугував Маньківський електролікувальний заклад. Й.С. Сицянко очолив цей заклад і тільки за перший рік роботи особисто дав хворим близько 1800 сеансів електротерапії. Усього ж він завідував Маньківським закладом протягом майже двадцяти років [1, С. 124–126; 2, С. 40–42, 58, 60, 342, 389].
Окрім професійної, Йосип Семенович займався активною громадською діяльністю. У 1870-х рр. обирався гласним Харківської міської думи та членом Харківської міської управи [3, т. 2, С. 292, 294]. Член Харківського медичного товариства з 1865 р., з 1866 р. по 1879 р. працював у складі його ревізійної комісiї, а в 1871 р. – скарбничим і біблiотекарем товариства [4, С. 517]. 
Та колоритність його постаті визначається ще й тим, що талановитий медик Й.С. Сицянко був революціонером-народовольцем. Він проходив головним обвинуваченим у справі харківської групи «Народної волі» про вибух царського потяга 18 листопада 1879 р. під Олександрівськом. Процес, що відбувся восени 1880 р. у Харківському військово-окружному суді, так і називався – «процес Сицянка». Окрім Й.С. Сицянка обвинувачуваними по справі проходили його син Олександр із своїми друзями. Цей процес свого часу привернув увагу радянського письменника Юрія Трифонова, коли той писав історичний роман під назвою «Нетерпение. Повесть об Андрее Желябове». В романі знаходимо, зокрема, таке: «В архиве на Пироговке находятся две толстые папки «Дела по обвинению доцента Харьковского университета      И.С. Сыцянко и других», где на пожелтевших…  клочках бумаги рассказана вся эта история…, начавшаяся 27 ноября 1879 г., в четвертом часу пополудни обыском в недостроенном доме доктора Сыцянко. В одной из папок… имеется конверт с надписью «Вложение». В конверте лежат образцы найденных в доме Сыцянко проволоки и спирали Румкорфа, завернутые в вату» [5, С. 207].
Спіраль Румкорфа — це апарат для гальванічного лікування, який широко застосовувався за тих часів у електротерапії. Проте апарат Румкорфа виявився затребуваним не тільки медициною; його іскра добре підходила для підриву динамітних фугасів. А наявність спіралі Румкорфа в помешканні електротерапевта завжди можна було пояснити професійною необхідністю. Недоведеність багатьох епізодів по справі спричинили виправдувальний вирок особисто для Й.С. Сицянка. Його ж син Олександр був засланий до Сибіру на 17 років. Сам Йосип Семенович після звільнення повернувся до університету [2, С. 66, 342; 4, С. 517; 5].
По завершенні 1884 р викладацької діяльності він відкрив приватний «Физико-механический лечебный институт доктора Сыцянко», на базі якого почав надавати різноманітні платні медичні послуги. Його заклад процвітав, але нетривалий час. 1886 р. Йосип Семенович Сицянко помер [1, С. 125; 4, С. 517].
Отже, Й.С. Сицянко став у Харкові піонером передового, дуже модного в середині XIX ст. напряму лікування – електротерапії. Його енергійна натура зробила Йосипа Семеновича також одним з найактивніших і різнобічних членів Харківського медичного товариства, відомим діячем міського громадського самоврядування, успішним підприємцем, а одночасно – революціонером-терористом. 

Використана література
1.	Биографический словарь профессоров медицинского факультета // Медицинский факультет Харьковского университета за первые 100 лет его существования (1805–1905). – Х., 1905–1906. – С. 1–314 (2-я паг.).
2.	Медицинский факультет Харьковского университета за первые 100 лет его существования (1805–1905) / под ред. И. П. Скворцова и Д. И. Багалея. – Х.: тип. «Печ. дело» кн. К. Н. Гагарина, 1905–1906. – V, 471, 314, XVI c., 27 л. портр.
3.	Багалей Д. И. История города Харькова за 250 лет его существования (1655–1905): ист. моногр.: в 2 т. / Д. И. Багалей, Д. П. Миллер. – Репр. изд. – Х.: [б. и.], 1993. – 2 т.
4.	Харьковское медицинское общество (1861–1911): очерки его пятидесятилет. деятельности / под ред. С. Н. Игумнова. – Х.: тип. и литогр. М. Зильберберга и С-вья, 1913. – [1], V, 539, II с., 23 л. ил.
5.	    Трифонов Ю. В. Нетерпение / Ю. В. Трифонов // Собрание сочинений: в   4 т. – М., 1986. – Т. 3. – С. 201–207.