Секція 2. Теоретична медицина
ДО 160-РІЧЧЯ ВІД ДНЯ НАРОДЖЕННЯ МИКОЛИ ПЕТРОВИЧА ТРІНКЛЕРА 
Демочко Г.Л., к.і.н., доцент кафедри суспільних наук 
Харківського національного медичного університету
м. Харків, Україна
Рзаєва А., Ахмаіді М.
студентки 2 курсу 4 медичного факультету 24 групи
Харківського національного медичного університету
м. Харків, Україна

Видатний хірург, талановитий педагог, вчений та активний громадський діяч, – саме так можна описати Миколу Петровича Трінклера. Дуже цікаво, адже він не сам вирішив стати лікарем, а його підштовхнули на це батьки, у нього ж було бажання продовжити навчання на історико-філологічному факультеті Дерптського університету. Однак батьки наполягли до вступу на медичний факультет Імператорського Харківського університету.  
Список його захоплень надзвичайно широкий. Немає такої області в клінічній хірургії, в якій він не залишив би сліду. Учні згадують свого наставника, як дуже відповідальну людину, наголошуючи, що улюбленою його фразою була: «Вчіться лікувати рани, бо добре зроблену операцію поганим післяопераційним лікуванням зведете до нуля, а погано виконану хорошим лікуванням приведете до блискучого результату».
Але головним багатством його натури, за свідченням сучасників, були душевна простота, надзвичайна делікатність, висока чуйність і вражаюча скромність. За своє життя він багато чого досяг. За час перебування в університеті в якості ординатора і стипендіата, Трінклер неодноразово бував в закордонних наукових відряджень, де працював у Е. Бергмана, в патологоанатомічному інституті у Вірхова, а також відвідував клініки і поповнював знання у Відні і Болоньї. За малюнками і моделями, які Трінклер отримав від Бергмана, в Харкові був зроблений і встановлений в факультетській хірургічній клініці стерилізатор, який давав можливість мати знешкоджений паром шовний та перев'язувальний матеріал. 
Віртуоз хірургічної техніки, з дивовижним мистецтвом виробляв найскладніші операції трепанації черепа, розкриття мозкових абсцесів, ектомію, видалення різних пухлин. Він здійснив другу в Росії тотальну резекцію шлунка. Трінклер є автор близько вісімдесяти наукових праць. Найбільші роботи відносяться до питань онкології, які його особливо цікавили: дослідження крові у ракових хворих, про самовилікування раку, про механічні причини, про роль запальних процесів в етіології раку. Однією з великих робіт післяреволюційного періоду є монографія про лікування ран («Основи сучасного лікування ран», Харків, 1926). 
М. П. Трінклер став своєю людиною в факультетській хірургічній клініці ще студентом третього курсу. У 1884 році М. П. Трінклер закінчив Харківський університет зі званням лікаря з відзнакою (cum eximia laude) і повітового лікаря. Працьовитість М. Трінклера, вдумливе ставлення до досліджуваного предмета були помічені професором В.Ф. Грубе, який почав залучати його до обстеження і надання допомоги хворим, а незабаром доручив йому, студентові 4-го курсу, завідування клінічною лабораторією, що в ті роки було надзвичайно рідкісним винятком з правил. 
В. Ф. Грубе уважно стежив за творчим зростанням свого учня і після закінчення його роботи ординатором подав у грудні 1888 року в медичний факультет клопотання про призначення Трінклера стипендіатом для підготовки до професорського звання. Про Трінклера він казав так: «Я останнім часом зосередив свою увагу на штатному докторі М. П. Трінклері, як на особу, яка може цілком задовольнити широким вимогам, що висуваються самостійним науковим діячам. Зі свого боку можу додати, що доктор Трінклер, на моє глибоке переконання, має всі ті якості, які необхідні для людини, яка прагне присвятити себе хірургії. Велика ерудиція, не тільки в сфері спеціальних знань, а й по всім іншим медичним предметам та навіть по дотичним спеціальностям, практичне знайомство з методами наукового дослідження, лінгвістична підготовка (вільно володіє трьома іноземними мовами – німецькою, французькою та англійською), що відкриває йому доступ до джерел іноземної літератури, видатні здібності і працьовитість, премійовані усіма навчальними закладами, в яких він виховувався, – все це дає мені право уклінно просити заступника про призначення лікаря Трінклера стипендіатом для приготування його до професорського звання в кафедрі клінічної хірургії».
У 1913 році М. П. Трінклер був затверджений керівником факультетської хірургічної клініки, куди він давно і наполегливо прагнув і де починав свій шлях в науку і практичну хірургію. У факультетську хірургічну клініку Трінклер прийшов в розквіті своєї наукової, педагогічної та практичної діяльності, він багато в чому сприяв підвищенню її авторитету в науковому світі, перетворив її в науково-практичну школу хірургії. Тобто у той час Трінклер був, без перебільшення, одним з найпопулярніших хірургів в Росії. Йому пропонували очолити кафедру хірургії в Московському університеті, а після дворазової участі в журі по Нобелівській премії − кафедру в Стокгольмі, надходили пропозиції і з інших міст, але Микола Петрович незмінно відмовлявся покинути рідний уже Харків.
Спогади учнів дозволяють оцінити Миколу Петровича як хірурга, серед яких виділялося абсолютний спокій, зразкова точність і чіткість. Професор Я. Я. Постоєв писав: «Мені кілька разів доводилося бачити Миколу Петровича під час операцій, і я можу сказати, що я милувався ним. У глибокому мовчанні протікали операції. Він оперував спокійно і впевнено, і ця впевненість, мені здається, передавалася і оточуючим помічникам, і хворим».
Інший його учень, проф. А. А. Арендт, згадував: «Трінклер блискуче володів оперативною технікою. Операція проводилася майже без слів, при абсолютній тиші, завжди за певним, суворо виробленим планом, з точним розмежуванням обов'язків кожного з його помічників. Все робилося точно і швидко, з величезною впевненістю і твердістю; якось мимоволі відчувалася закінченість кожної хірургічної дії. Операції Миколи Петровича справляли на присутніх велике враження. Студент і лікар йшли з операційної з глибокою вірою в хірургію». 
Після революції М. Трінклер продовжував керувати факультетською клінікою. А свою лікарню, перейменовану в «лікарню Червоного Хреста», передав державі. Не маючи власних дітей, він продовжував вважати цю лікарню своїм дітищем і сподівався, що після його смерті в ній буде організовано стаціонар для онкологічних хворих. Також М. Трінклер був одиним із засновників Товариства російських хірургів, очолював редколегію журналу «Лікарська справа».
Про особисте життя професора відомо небагато: народився 7 (19) листопада 1859 року в Санкт-Петербурзі в родині дрібного службовця. Тут він здобув початкову освіту в приватній німецькій школі. Потім сім'я переїхала на південь імперії. У 1877 році М. Трінклер із золотою медаллю закінчив Сімферопольську класичну гімназію. Його дружина Надія Вікторівна, померла на десять років пізніже від свого чоловіка. ЇЇ поховали разом із чоловіком на 2-му харківському кладовищі. Відразу ж після смерті його ім'ям були названі вулиця, на якій розташовувалася факультетська хірургічна клініка, а також лікарня на Чернишевській вулиці (тепер в цій будівлі розташовується інститут дерматології та венерологія). Микола Петрович Трінклер – видатна людина, ім'я якої ввійшло в історію і яким пишається і буде пам' ятати кожен харків'янин.