Харківський національний медичний університет

ІСТОРІЯ МЕДИЦИНИ

Методичні розробки
для викладачів до проведення 
семінарського заняття за темою 
«Виникнення медицини, її розвиток 
у первісному суспільстві. 
Медицина Стародавнього Світу»
для підготовки студентів за спеціальностями 
– 222 «Медицина»
– 228 «Педіатрія»
– 221 «Стоматологія»

Харків
ХНМУ
2017
МІНІСТЕРСТВО ОХОРОНИ ЗДОРОВ'Я УКРАЇНИ
ХАРКІВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ МЕДИЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

КАФЕДРА ГРОМАДСЬКОГО ЗДОРОВ'Я 
ТА УПРАВЛІННЯ ОХОРОНОЮ ЗДОРОВ'Я

ІСТОРІЯ МЕДИЦИНИ

Методичні розробки
для викладачів до проведення 
семінарського заняття за темою 
«Виникнення медицини, її розвиток 
у первісному суспільстві. 
Медицина Стародавнього Світу»
для підготовки студентів за спеціальностями 
–	222 «Медицина»
–	228 «Педіатрія»
–	221 «Стоматологія»

Затверджено вченою радою 
Харківського національного 
медичного університету. 
Протокол № 9 від 21 вересня 2017 р.   

Харків 
ХНМУ
2017

УДК 61(091)«652»(072)

Історія медицини : методичні розробки для викладачів до проведення семінарського заняття за темою «Виникнення медицини, її розвиток у первісному суспільстві. Медицина Стародавнього Світу» для підготовки студентів за спеціальностями 222 «Медицина», 228 «Педіатрія», 221 «Стоматологія» / укл. В.А. Огнєв, О.В. Семененко, Н.М. Мартиненко, О.В. М'якина. – Харків : ХНМУ, 2017. – 20 с.

Укладачі:	Огнєв В.А.
Семененко О.В.
Мартиненко Н.М.
М’якина О.В.

МЕТОДИКА ПРОВЕДЕННЯ ЗАНЯТТЯ

Мета заняття: засвоєння студентами основних особливостей розвитку медицини у первісному суспільстві, Стародавній Греції і Стародавньому Римі.
Знати:
•	програмні питання:
–	визначення науки історія медицини;
–	джерела вивчення історії медицини;
–	уявлення про хвороби за первісного ладу;
–	медичні навики, якими володіли первісні люди;
–	лікувальні засоби первісної медицини;
–	містичні методи лікування;
–	джерела вивчення медицини Стародавньої Греції;
–	медицина Стародавньої Греції крито-мікенського періоду (III–II тис. до н.е.);
–	медицина Стародавньої Греції предполісного періоду (XI–IX ст. до н. е.);
–	медицина Стародавньої Греції полісного періоду (VIII–VI ст. до н. е.);
–	медицина Стародавньої Греції класичного періоду (V–IV ст. до н.е.);
–	медицина Стародавньої Греції елліністичного періоду (IV ст. до н.е.–30 р. н. е.);
–	медицина Стародавнього Риму за царської доби (VIII–VI ст. до н. е.);
–	медицина Стародавнього Риму за доби республіки (510–31 рр. до н. е.);
–	медицина Стародавнього Риму за імперської доби.

Вміти:
–	визначати періоди розвитку медицини;
–	групувати  джерела з історії медицини і застосовувати їх.
Форма заняття: семінарське заняття.
Місце проведення заняття: навчальна кімната кафедри.
Методичне забезпечення заняття:
–	методичні розробки до занять;
–	презентаційні матеріали;
–	тестові завдання;
–	лекційний курс.

Алгоритм проведення заняття: Після перевірки присутності студентів викладач оголошує тему і мету заняття, пояснює актуальність її вивчення і можливість використання отриманої інформації у практичній діяльності.
Після вступної частини викладач з’ясовує, чи виникли у студентів питання при підготовці теми. Після цього викладач переходить до розгляду і контролю знань студентів за основним теоретичним матеріалом, привертаючи увагу до питань, які студенти не змогли зрозуміти при самостійній підготовці до заняття.
Форми контролю: усне опитування студентів; теоретична або проблемна дискусія; бліц-контрольні роботи за варіантами – час виконання 5–7 хвилин; завдання із визначення термінології; письмовий контроль теоретичних знань – індивідуальні завдання або завдання по варіантах, які мають 3–4 теоретичні питання (час виконання не більше 20 хвилин); виконання тестових завдань з подальшим аналізом відповідей.
Після контролю теоретичних знань викладач робить висновки за темою, підбиває підсумки контролю теоретичних знань студентів й обов’язково оголошує студентам оцінки, отримані ними на занятті.
Наприкінці заняття викладач пояснює основні пункти домашнього завдання.

План заняття і розрахунок часу у процентах до тривалості заняття:
1	Вступне слово викладача	до 5 %	
2	Контроль вхідних знань	5–10%	
3	Аналіз основних питань теми	75-80%	
4	Підбиття підсумків й оголошення домашнього завдання студентам	до 10%	
	Всього	100%	

Рекомендована література
Базова література
1. Верхратський С. А. Історія медицини / С. А. Верхратський, П. Ю. Заблудовський. – К. : Вища школа, 1991. – 432 с.
2. Медицина // Большая медицинская энциклопедия. – М., 1980 – Т. 14 – С. 7-312.
3. Сорокина Т. С. История медицины : учебник / Т. С. Сорокина. – М. : Изд. Центр «Академия», 2006. – 560 с.
4. Ступак Ф. Я. Вступ до історії медицини. Медицина і первісне суспільство. – К. : НМУ, 2002. – 64 с.

Допоміжна література
1. Гиппократ. Избранные книги. – М. : Сварог, 1994. – 736 с.
2. Голяченко О. М. Історія медицини / О. М. Голяченко, Я. В. Ганіткевич. – Тернопіль : Лілея, 2004. – 248 с.
3. Грандо А. А. Врачебная этика / А. А. Грандо, С. А. Грандо. – К. : РИА «Триумф», 1994. – 256 с.
4. Грибанов Э. Д. Медицина в символах и эмблемах / Э. Д. Грибанов. – М. : Медицина, 1990. – 208 с.
5. История медицины : очерки / Л. Т. Малая, В. Н. Коваленко и др. – К. : Лыбидь, 2003. – 413 с. 

Інформаційні ресурси
1.	Полушкін П.М. Посібник до вивчення курсу «Історія медицини» // http://repository.dnu.dp.ua
2.	Сорокіна Т.С. Історія медицини у двох томах // http://bibliograph.com.ua
3.	Швець В.І. Розвиток медицини (ХІХ–ХХ ст.) на теренах України // http://www.bsmu.edu.ua
ОСНОВНИЙ ТЕОРЕТИЧНИЙ МАТЕРІАЛ
ДЛЯ ПІДГОТОВКИ ДО ЗАНЯТТЯ

1. Історія медицини як наука
Вивчення історії медицини збагачує загальнокультурний та медичний світогляд майбутнього лікаря, допомагає «вжитися» у професію, зберегти традиції відданості та відповідальності перед суспільством, поєднує різні наукові галузі. До того ж, ця наука допомагає студентам набути і розвинути знання, що є складовими мистецтва медицини: гуманізм, альтруїзм, наполегливість та високі морально-етичні якості. 
Історію медицини поділяють на загальну та спеціальну.
Загальна історія медицини вивчає загальний розвиток медичних знань в суспільстві. Предметом історії медицини як окремої науки, є загальні питання та основні закономірності історичного розвитку медицини.
Спеціальна історія медицини вивчає розвиток окремих галузей медицини і є складовою усіх медичних дисциплін.

2. Джерела вивчення історії медицини
Для пізнання минулого історія медицини використовує такі групи джерел:
–	письмові джерела − рукописні або друковані тексти; записи, на різних матеріалах (на глині, папірусі, пергаменті, папері, каменях, металі, карбовані на стінах (графіті);
–	речові джерела − здебільшого археологічні пам’ятки і знахідки (знаряддя праці, залишки жител, поселень, поховань, вжиткові речі та залишки археологічних культур), а також, палеоантропологічний матеріал;
–	усні джерела − усна народна творчість (перекази, легенди, пісні, казки, прислів'я, тощо);
–	етнографічні джерела, тобто елементи прадавнього побуту і культури народів, що збереглися до сьогодення, зокрема, обряди та елементи медико-профілактичної діяльності;
–	лінгвістичні джерела – мовні дані, медична термінологія, географічні назви, власні назви (імена) і т. ін.;
–	кіно-, фото-, фонодокументи;
–	сучасні види джерел (інформація, що передається або зберігається на електронних носіях).

3. Уявлення про хвороби у первісному суспільстві. 
Медичні навики, які мали прадавні люди
Археологічні знахідки останнього часу свідчать про появу первісної людини 3–4 млн. років тому. У розвитку людини виділяють два ключові моменти.
Перший, найважливіший, характеризується початком трудової діяльності з використанням знарядь праці і переходом від людиноподібних мавп до формування людини. Спочатку це були архантропи (пітекантропи, синантропи), пізніше − палеоантропи (неандертальці).
Другий переламний момент відбувся на межі раннього і пізнього палеоліту і характеризується перетворенням палеоантропів на людей сучасного виду − неоантропів з переходом (40–35 тис. років тому) від стадії первісного стада до родової общини.
На початковому етапі формування людства зберігались і застосовувались засоби і реакції, генетично обумовлені, інстинктивні, ті, що первісні люди спостерігали у вищих тварин. При ушкодженнях, тварини, зазвичай, зализували рани, в разі захворювання – шукали відповідні трави, пили воду з мінеральних джерел, звільнялися від паразитів. 
На ранніх етапах формування людства, зародження і формування  медицини, інстинктивні дії самодопомоги поступово перетворювалися на форми усвідомленої допомоги. Надання допомоги однією людиною іншій при травмуванні і захворюваннях вже свідчило про зародження медичної допомоги як форми суспільної практики. Її початкові форми, за даними науки, відносять до доби палеоліту (кам’яного віку), тобто, вони вже були характерні для неандертальців.
Основною відмінністю людини від інших живих істот є цілеспрямована праця. Виготовлення перших знарядь праці було наслідком певного рівня розвитку мозку. За допомогою виготовлених знарядь праці первісна людина впливала на довкілля, водночас змінюючи і власну природу. При цьому людина прагнула зберегти фізичні сили і здоров’я. Елементарні засоби захисту від несприятливих зовнішніх умов – холоду, негоди, прикриття тіла чи окремих його частин одягом, облаштування найпростіших жител – усе це примітивні форми гігієни.
Важкі умови існування, проблеми із видобутком їжі спричинили виникнення захворювань. Уже на скелетах прадавніх тварин і людей є сліди перенесених захворювань і лікарських втручань.
Умови життя сприяли розвиткові лікарської діяльності і самолікування. До найдавніших галузей лікування належать: допомога при пологах (особливо жінці, яка народжувала вперше), при травмах (забої, падіння з висоти, сутички з дикими тваринами), лікування деяких розладів травлення, та явних зовнішніх вражень шкіри.

4. Лікарські засоби первісної медицини
Лікарські засоби первісної медицини змінювалися залежно від поступового вдосконалення продуктивних сил і розвитку первісного суспільства. Доки первісна людина не навчилася видобувати вогонь, вона харчувалася продуктами рослинного походження: різноманітними ягодами, горіхами, і корінням. Такий раціон змусив людей дізнатися про отруйні та лікувальні властивості рослин.
Згодом, люди почали розрізняти і використовувати лікарські рослини (проносні, блювотні) та використовувати їх за необхідності. Оскільки пошуком і збором продуктів харчування займалися переважно жінки, то очевидно, що вони і були їх першими знавцями.
Для первісної людини виняткове значення мало відкриття способу видобутку вогню, що значною мірою знизило ступінь залежності людини від природи. Це надало людям можливість розселення на більшій території, збагатило їх новими продуктами харчування, до того ж, обробка цих продуктів вогнем сприяла кращому засвоєнню їх людським організмом.
Поживні речовини за необхідності почали використовувати і як лікарські. Переконавшись у блювотній, проносній, потогінній, снодійній, знеболювальній, збудливій та інших діях деяких рослин, що використовувалися для утамування голоду, люди, згодом, стали використовувати їх спеціально для полегшення певних станів. Досвід навчив їх використовувати деякі речовини у певних кількостях, стані та виді, і необхідним чином обробляти.
Дослідним шляхом людина навчилася використовувати з лікувальною метою воду, сонячне тепло, розтирати і розминати хворі місця, зупиняти притисканням кровотечу, робити нерухомими місця переламів, прив’язуючи до ушкодженої кінцівки палку або шматок кори дерева. Коли первісна людина удосконалила знаряддя праці і почала використовувати списи, луки та ножі – це дало їй можливість полювати на великих тварин, рибалити, застосовувати ліки тваринного походження: кров, жир, окремі органи тварин. Подальше оволодіння гончарним ремеслом (VI–IV тис. років до н.е.) надало можливість не тільки краще готувати і зберігати їжу, але і запасати лікарські речовини.
Коли людина почала займатися скотарством, допомога тваринам при забоях, пологах, і спостереження за тим, як впливають на них різні трави, збагачували лікарський досвід людини. Згодом, з лікувальною метою почали використовувати і мінеральні речовини.

5. Містичні методи лікування
Поряд з емпіричною медициною, згодом почали застосовувати засоби, які ґрунтувалися на вірі людини в існування надприродних сил. Зачатки релігії сягають періоду первісного суспільства, в якому вже існувала родова община. В цей період людина не відокремлювала себе від природи, наділяючи природу тими ж властивостями і характеристиками, які мала сама. Людина мала пояснення оточуючим її природним явищам, а саме: зміні дня і ночі, виникненню вітру, грому тощо.
Оскільки емпіричні знання людини того часу були дуже обмеженими, пояснити усі ці явища вона не могла, припускаючи існування надприродних сил і їх вплив на природу. Згодом, у людини формується примітивний комплекс уявлень про явища, які вона не могла пояснити, своєрідний світогляд. Так виникли релігійні вірування: тотемізм − віра в існування надприродного зв’язку між даною родовою групою і певним видом тварин і рослин; анімізм − віра в існування духів і душі; фетишизм − віра в існування у певних предметів надприродних властивостей; магія − віра в існування надприродних засобів впливу на людину, предмети, події або природні явища шляхом здійснення певних дій, обрядів і ритуалів.
Такий світогляд припускає, що хвороба, якщо у неї немає видимої причини (поранення, удар, падіння), є наслідком вселення у людину ворожої сили, яку можна вигнати благаннями, дарунками-жертвопринесеннями, погрозами або споживанням огидних на смак, з неприємним запахом речовин (полин, кал). Давні люди вірили, що цю ворожу силу можна змусити залишити хвору людину, лякаючи її незвичайним одягом (наприклад, у шаманів), криком, свистом, грюканням, можна переманити у тварину або предмет, які потім треба спалити, кинути у річку або закопати в землю.
Первісна людина була глибоко переконана в істинності своїх вірувань і спочатку сама здійснювала усі лікувальні заходи і різні магічні дії. Згодом, навчена досвідом своїх власних невдач людина почала звертатися до осіб, які краще знали найліпші засоби, вміли вступати у зв'язок із надприродними силами. Так поступово з'являються провісники, знахарі, чаклуни, яким «були відкриті» всі таємниці природи, які знали і вміли відшукувати лікарські й отруйні речовини і виготовляти з них відповідні ліки.

6. Медицина Стародавньої Греції
Історію Стародавньої Греції умовно поділяють на кілька періодів давньогрецький (крито-мікенський, предполісний і полісний); класичний періоди. Кожен з них має відповідну групу джерел:
–	відомості про історію давньогрецької медицини надають нам перші літературні пам’ятники епічні поеми Гомера «Іліада» та «Одіссея»;
–	про медицину класичного періоду надає матеріал «Збірник Гіппократа», до якого увійшли твори давньогрецьких лікарів;
–	в «Історії» Геродота також є матеріал з історії медицини;
–	про медицину доби еллінізму розповідають праці олександрійських учених у переказах Галена та Цельса, оскільки оригінали не збереглися.
Медицина Стародавньої Греції крито-мікенського періоду (ІІІ–ІІ тис. до н.е.). Характерними рисами крито-мікенського періоду історики називають занепад родової общини і становлення раннього класового суспільства. У цей період виникла найдавніша грецька цивілізація, центром якої був острів Крит. Тут сягнули високого рівня розвитку ремесла і мистецтва.
Про високий рівень розвитку цивілізації Крита свідчать виявлені в результаті археологічних розкопок палаци у столицях його царств, особливо у Кносі. На території Кноського палацу були знайдені санітарно-технічні споруди: водогін, каналізація, бані, стічні ями і, навіть, вентиляція, що свідчить про високий рівень санітарного благоустрою. Це вважають головним досягненням у медичній справі крито-мікенського періоду.
Згодом, ахейці, які мешкали на материку, захопили Кнос і почали правити Критом. Серед численних ахейських царств материкової Греції особливе місце посідали Мікени, які підкорили Крит. Цар Мікен Агамемнон із своїм братом царем Спарти Менелаєм задля підкорення багатої Трої розпочали у ХІІ ст. до н.е. Троянську війну, епізоди якої описував у поемі «Іліада» давньогрецький поет Гомер. У поемі описано деякі риси тогочасної медицини. У Троянській війні брала участь родина лікарів-професіоналів, лікарів-воїнів представників сімейної медичної школи. Головою сім’ї й одночасно її вчителем був Асклепій, а учнями були його сини Махаон і Подалірій.
Медицина Стародавньої Греції предполісного періоду (ХІ–ІХ ст. до н.е.). У предполісний період через численні міжусобні війни спостерігалося послаблення царств і значний занепад багатьох галузей культури.
У поемах Гомера «Іліада» та «Одіссея» описане 141 ушкодження тулуба та кінцівок. Лікування полягало у витягуванні стріл та інших предметів з ран, вичавлюванні крові і застосуванні знеболювальних та кровоспинних рослинних присипок з подальшим накладенням пов’язки.
В «Іліаді» йдеться переважно про військову медицину, для якої характерним був високий рівень анатомічних знань, яка потребувала хірургічної майстерності, вміння готувати і застосовувати лікарські препарати, переважно рослинного походження, для полегшення болі та загоювання ран. Поряд із цим, у поемах Гомера є відомості про існування у ранній грецькій медицині елементів магії.
Лікуванням та перев’язуванням ран у давньогрецькому війську займалися як самі воїни, так і досвідчені лікарі, які знали властивості цілющих трав. 
У поемах Гомера є згадки про епідемії чуми, сірчані обкурювання для попередження хвороб, використання сірки для лікування, а також запозичення деяких знань про лікарські засоби у стародавніх єгиптян.
Медицина Стародавньої Греції полісного періоду (VIII−VI ст. до н.е.). Полісний період історії Стародавньої Греції цікавий для історії медицини двома явищами: 1) формуванням давньогрецької філософії і 2) становленням храмового лікування, пов’язаного із зміцненням рабовласницького ладу у Стародавній Греції, посиленням релігії і становленням храмів.
У Греції були споруджені перші святилища на честь бога медицини Асклепія – асклепіони. Загалом, античні автори згадують принаймні про існування 300 таких святих місць на території Стародавньої Греції. Найбільшим вважали святилище Асклепія в Епідаврі.
Практика лікування в асклепіонах ґрунтувалася на інкубації, тобто стані «штучного сну», який викликали вживанням наркотиків або методів психологічного впливу. Цей ритуал проводили у спеціальному приміщенні – абатоні, і супроводжувався театральними дійствами і навіть, проведенням нескладних хірургічних операцій. Жерці тлумачили сновидіння і, відповідно до цього призначалося лікування переважно фізичними методами. Випадки зцілення записували на спеціальних таблицях, які вивішували у храмі.
Основними методами лікування були: використання природних лікарських засобів, водолікування, дієти, режим, гімнастичні вправи.
Заможні лікарі-професіонали відкривали у себе вдома лікарні, які називалися «ятреї».
Окремі міста мали посаду міського лікаря й утримували його на свій кошт.
Медицина Стародавньої Греції за класичної доби (V−ІV ст. до н.е.). Філософським та природничо-науковим підґрунтям медицини античної Греції стала натурфілософія. За класичної доби у Стародавній Греції сформувалися дві основні системи античної філософії: природничо-наукове атомістичне вчення Демокрита та об’єктивний ідеалізм Платона. Вони істотно вплинули на формування тогочасної медицини, яка була тісно пов’язана з філософією.
Лікарів Греції поділяли на різні категорії: військові лікарі, які спеціалізувалися на лікуванні ран; придворні лікарі; громадські лікарі і лікарі-періодевти, які не були пов’язані із певним місцем, і переїжджали з одного міста до іншого, іноді переходячи на службу на посаду міського лікаря.
Медицина Стародавньої Греції тривалий час залишалася сімейною традицією. До початку класичного періоду рамки сімейних шкіл були зруйновані: до них почали приймати учнів, які не належали до певного роду. Так формувалися передові медичні школи, які за класичної доби розташовувалися переважно за межами Балканського півострова.
Кротонська медична школа. Головні досягнення школи можна сформулювати в таких положеннях: єдність протилежностей; здоров’я організму є наслідком рівноваги протилежних сил; протилежне лікується протилежним. Видатним лікарем кротонської школи був філософ-піфагореєць Алкмеон з Кротона. Він відкрив перехрещення зорових нервів і слуховий канал.
Книдська медична школа була школою спеціальної патології. Представники книдської школи виділяли комплекси симптомів й описували їх як окремі хвороби. У школі розроблялася спеціальна патологія і терапія, виходячи з лікарської діагностики. Представники цієї школи чітко сформулювали визначні риси гуморальної патології у вигляді вчення про чотири основні рідини організму (кров, слиз, світла і чорна жовч): здоров’ям вважали їх сприятливе змішування і, навпаки, несприятливе змішування розцінювалося як причина більшості хвороб. Видатним лікарем-представником Книдської школи був Еврифон.
Сицилійська школа була заснована Емпедоклом – філософом, політиком, поетом, оратором, лікарем та жерцем. Він вважав, що сутністю всіх речей є вогонь, вода, повітря і земля; вони вічні і незмінні, не пізнавані і не знищувані; вони не можуть перетворюватися, тільки можуть змішуватися одна з одною механічним шляхом; різноманіття світу є наслідком різних пропорцій цього змішування. Таким чином, Емпедокл став основоположником класичного вчення про елементи.
Косська медична школа була головною медичною школою Стародавньої Греції класичної доби. Лікарі косської школи сприймали людину, її здоров’я і хвороби в тісному зв’язку з довкіллям, прагнули підтримувати в організмі його природні цілющі сили. Хвороба в їхньому розумінні була наслідком впливу довкілля і порушення принципів правильного харчування. Лікарі косської школи сформулювали основні засади лікарської етики; розробили принципи спостереження і лікування безпосередньо біля ліжка хворого. Згодом, ці ідеї стали основою клінічного напряму в медицині. Розквіт косської медичної школи пов’язують з ім’ям Гіппократа.
Гіппократа, родом з острова Кос (460−377 рр. до н.е.) вважають найвидатнішим лікарем Стародавньої Греції.
Родовід Гіппократа пов’язаний із сином Асклепія Подалірієм. Як лікар-періодевт він багато подорожував. Слава про його лікарську майстерність поширилася у багатьох країнах. Останні роки життя він провів у Ларисі (Фессалія). 
Багато років по смерті Гіппократа, близько 280 року до н.е. в Олександрійському сховищі рукописів було складено першу збірку давньогрецьких медичних праць, написаних грецькою мовою. На честь Гіппократа цей рукопис отримав назву «Збірник Гіппократа».
У збірнику були праці представників різних лікарських шкіл, він фактично є енциклопедією давньогрецької медицини класичного періоду. Він вміщує близько 250 лікувальних засобів рослинного і 50 засобів тваринного походження.
Більшість дослідників вважають, що Гіппократу належать такі твори з даної збірки: «Афоризми», «Прогностика», «Епідемії», «Про повітря, воду, місцевість», можливо, і деякі інші.
Система лікування Гіппократа ґрунтувалася на певних принципах: «перш за все – не нашкодь»; «протилежне лікувати протилежним»; допомагати природі, узгоджуючи власні дії з її зусиллями позбавитися хвороби; дотримуватися помірності, послідовності у призначенні лікарських засобів.
Гіппократ розробив вчення про типи будови людського тіла і темпераменти.
Медицина Стародавньої Греції елліністичного періоду (ІV ст. до н.е. – 30 р. н.е.). Елліністичний період був завершальним у розвитку Стародавньої Греції. По смерті Олександра Македонського його імперія розкололася на кілька елліністичних держав, що проіснували ще кілька століть. Одним із найбільших було греко-єгипетське царство Птолемеїв із столицею у місті Александрія. Характерною рисою цього періоду стала диференціація наукових дисциплін.
 Велике значення для розвитку природничо-наукових знань того часу мало вчення видатного давньогрецького філософа і мислителя Аристотеля.
Аристотель (384−322 рр. до н.е.) був сином лікаря, дослідником природи, і вченим-енциклопедистом. Він досліджував будову і функції органів різних тварин, а також, заклав основи описової і порівняльної анатомії.
Анатомія за доби еллінізму стала самостійною галуззю медицини.
Герофіл (близько 335−260 рр. до н.е.) – видатний давньогрецький лікар Александрійської школи доби еллінізму, основоположник описової анатомії.
У своїй праці «Анатомія» Герофіл докладно описав тверду і м’яку мозкові оболонки, частини головного мозку й особливо його шлуночки, простежив хід деяких нервових стовбурів і визначив їхній зв’язок з головним мозком. Описав деякі внутрішні органи: печінку, дванадцятипалу кишку, яку він вперше назвав «duodenum».
У праці «Про очі» Герофіл описав скловидне тіло, оболонки ока і сітківку, а в трактаті «Про пульс» − анатомію судин і вчення про артеріальний пульс.
Еразістрат (близько 330−255 рр. до н.е.) – видатний давньогрецький лікар Александрійської школи доби еллінізму, один з основоположників описової анатомії. Він описав звивини кори головного мозку. Еразістрата вважають основоположником наукової фізіології. 

7. Медицина Стародавнього Риму
Медицина Стародавнього Риму за царської доби (VІІІ−VІ ст. до н.е.). За царської доби лікарів-професіоналів у Римі не було – лікували вдома народними засобами: травами, корінням, плодами, відварами і настоями, часто у поєднанні з магічними замовляннями.
В окремих галузях медицини етруски досягли дивовижних успіхів. Збереглися численні зубні протези етрусків, виготовлені з кісток тварин, скріплених за допомогою золотого мосту.
Медицина Стародавнього Риму за доби республіки (510−31 рр. до н.е.). В медичній галузі цього періоду були значні досягнення: розвивалося санітарне законодавство; будували санітарно-технічні споруди; з’явилися лікарі-професіонали; відбувалися становлення і розвиток медичної справи та елементів її державної регламентації.
«Закони ХІІ таблиць» (451−450 рр.) найдавніше джерело, яке надає інформацію про увагу до санітарного стану міста, зокрема, про заборону поховань на території міста, про благоустрій кладовищ, про заборону використання води з річки Тибр, тощо.
Гігієнічними, лікувальними, громадськими і культурними центрами Риму були терми. Перші терми у місті побудував у ІІІ ст. до н.е. Марк Агріппа і передав їх у безоплатне користування мешканцям міста. Серед традиційних методів тогочасної медицини лазня вважалася дієвим лікарським засобом і для лікування деяких хвороб вона була необхідною.
У Стародавній Італії до ІІ ст. не було лікарів-професіоналів. Першими лікарями були раби з числа військовополонених, переважно греків. Високий культурний і професійний рівень рабів-лікарів підвищував їх авторитет. Вільна практика такого фахівця була для рабовласника доволі вигідною, тому рабів-фахівців за певну плату почали відпускати на вільні заробітки. Лікар-відпущеник був зобов’язаний безкоштовно лікувати свого колишнього власника, його родину, рабів, друзів і віддавати своєму господарю частину прибутку.
Першим вільним лікарем-греком у Римі вважають Архагата, якому надали право римського громадянства і надали державний будинок для приватної практики. 
Асклепіад (128−56 рр. до н.е.) – видатний лікар-грек, який працював у Римі. Розвиток природничо-наукового напряму в медицині Стародавнього Риму був тісно пов’язаний із заснованою ним методичною школою. Для нього хвороба була наслідком стагнації твердих часточок в каналах тіла. Виходячи з цього, Асклепіад приділяв значну увагу правильному потовиділенню і диханню шкірних покривів. Його лікування було спрямоване на відновлення порушених функцій з використанням простих, природних заходів (дієта, підтримання гігієни, водолікування, тощо).
Цельс (25 р. до н.е. – 50 р. н.е.) був видатним римським ученим-енциклопедистом, лікарем, автором багатотомної енциклопедії «Мистецтва». З 20 томів енциклопедії до нашого часу дійшли тільки вісім, присвячених медицині. Ця робота – найбільш рання з відомих нам праць латиною. Цельс зберіг для історії безцінну інформацію про Александрійську медичну школу. Він навів опис чотирьох ознак запалення (почервоніння (rubor), припухлість (tumor), жар (calor) і біль (dolor)).  
Медицина Стародавнього Риму за доби імперії. Розвиток медичної справи за імперської доби найяскравіше проявилося у становленні військової медицини. Остаточне становлення римської армії і широкі завойовницькі походи потребували організації в армії медичної служби. В усіх підрозділах і в усіх родах римських військ з’явилися лікарі-професіонали. Після битви поранених відвозили у спеціально призначені для них і хворих установи – валетудинарії. 
У рабовласницьких маєтках облаштовували спеціальні валетудинарії для рабів, яких обслуговували раби-медики. Проте рабів, зазвичай, не лікували. Хворого раба відправляли на острів Асклепія на річці Тибр і залишали там помирати. У випадку одужання такий раб ставав вільним і не повинен був повертатися до рабовласника.
Поряд з військовою медициною за імперської доби розвивалася медична справа у містах і провінціях, де державна влада встановлювала оплачувані посади лікарів – архіатрів.
При дворі імператора служили придворні архіатри, у провінціях – провінційні, у містах – народні архіатри. Архіатри об’єднувалися в колегії і перебували під контролем місцевої влади і центрального керівництва, які слідкували за їх виборами і призначенням.
Навчання медицині у стародавніх римлян було приватним: за певний обумовлений гонорар досвідчені лікарі навчали лікарської майстерності своїх учнів. Термін навчання був різним.
Державна медична освіта почала формуватися з ІІІ ст. н.е. Серед обов’язків голови міських архіатрів було викладання медицини у спеціальних школах.
Гален (129–199 рр.) був одним з найвидатніших лікарів Стародавнього Світу. Грек за походженням, він народився на сході Римської імперії у м. Пергамі. Працював на посаді архіатра у школі гладіаторів. Після переїзду до Риму прославився своїми лекціями й успішною лікарською практикою, був придворним архіатром римських імператорів.
Відомо 400 праць Галена. Найважливішими з них є «Анатомічні дослідження», «Про призначення частин людського тіла», «Терапевтичні методи» та ін.
Гален описав кістки, м’язи, зв’язки, внутрішні органи. Найважливішими його досягненням було дослідження нервової системи. Він описав усі відділи головного і спинного мозку, 7 з 12 пар черепних нервів, 58 спинномозкових нервів і нерви внутрішніх органів. Детально описав анатомічну будову серця, вінцеві судини й артеріальну протоку, помилково вважаючи, що через перегородку серця проникає кров. Протягом століть, аж до ХVІ ст. ця точка зору в Європі була єдиною правильною і недосяжною для критики.
Гален зробив значний внесок у розвиток фармакології. Ряд лікарських засобів, які отримували шляхом механічної і фізико-хімічної обробки природної лікарської сировини і максимального виділення діючих інгредієнтів з основної маси баластних речовин, взятих у певній пропорції, і досі називають «галенові препарати».
В історії науки Гален був і залишається родоначальником експериментальної анатомії та фізіології, блискучим терапевтом, фармацевтом і хірургом, лікарем-філософом і дослідником, який пізнавав природу.
Починаючи з ІІ ст. н.е. територія Римської імперії стала зменшуватися через тиск сусідніх держав і племен. В 395 році імперія розпалася на дві частини: Західну Римську імперію, яка припинила своє існування у 476 р. і Східну Римську імперію, яка існувала до 1453 року.
Падіння рабовласницької системи Західного Середземномор’я відкрило новий період в історії людства – Середньовіччя з новим суспільним ладом – феодалізмом. Культура середньовічного суспільства (в тому числі і медицина) народжувалися в складних економічних, соціальних і політичних умовах. Проте, незважаючи на всі труднощі розвитку одним з найважливіших її джерел були досягнення великих цивілізацій Стародавнього світу, які стали основою подальшого розвитку всього людства.

ТЕСТОВІ ЗАВДАННЯ
1.	Історія медицини є одним із розділів загальної історії культури людства. Вона вивчає розвиток знань, пов’язаних із хворобами, лікуванням людини, збереженням і зміцненням її здоров’я. Історію медицини поділяють на загальну і спеціальну. Що саме вивчає загальна історія медицини?	
	A	Розвиток медичних знань у зв’язку з історією релігії	
	*B	Розвиток медичних знань в людському суспільстві в цілому	
	C	Розвиток окремих галузей медицини	
	D	Розвиток практичної медицини у зв’язку з історією культури народів	
2.	Історія медицини є одним із розділів загальної історії культури людства. Вона вивчає розвиток знань, пов’язаних із хворобами, лікуванням людини, збереженням і зміцненням її здоров’я. Історію медицини поділяють на загальну і спеціальну. Що саме вивчає спеціальна історія медицини?	
	А	Розвиток медичних знань у зв’язку з історією релігії	
	B	Розвиток медичних знань в людському суспільстві в цілому	
	*С	Розвиток окремих галузей медицини	
	D	Розвиток практичної медицини у зв’язку з історією культури народів	
3.	На ранніх етапах формування людства при захворюваннях і ушкодженнях застосовувались засоби, близькі до генетично обумовлених, інстинктивних, які спостерігаються у вищих тварин. На початкових етапах зародження і формування медицини інстинктивні дії самопомочі поступово перетворювалися на форми усвідомленої допомоги. Зародження медичної допомоги як форми суспільної практики виникає за:	
	*A	Кам’яної доби (палеоліту)	
	B	Мідно-кам’яної доби (енеоліту)	
	С	Бронзової доби	
	D	Залізної доби	
4.	Лікарські засоби первісної медицини змінювалися залежно від поступового удосконалення продуктивних сил і розвитку первісного суспільства. Першими інгредієнтами ліків були:	
	A	Метали	
	B	Мінерали	
	*C	Рослини	
	D	Частини тіла тварин	
5.	Зачатки релігії сягають періоду первісного суспільства. В цей період людина шукала пояснень оточуючим природним явищам. Знання людина отримувала переважно завдяки власному досвіду, і вони були дуже обмеженими. Пояснити ці явища людина могла лише припускаючи існування надприродних сил. Магія – це:	
	A	Віра в існування духів і душі	
	B	Віра в існування надприродних властивостей у певних предметів	
	*C	Віра в існування надприродних засобів впливу на людину, предмети, події або природні явища за допомогою певних дій, обрядів і ритуалів	
	D	Віра в існування надприродного зв’язку між певною родовою групою і певним видом тварин і рослин 	
6.	У крито-мікенський період виникла найперша грецька цивілізація, центром якої був острів Крит. Крито-мікенська цивілізація мала:	
	*A	Високий рівень санітарного благоустрою	
	B	Вищі навчальні медичні заклади	
	C	Пересувні лікарні	
	D	Розвинуту систему медичних установ	
7.	Цар Мікен Агамемнон із своїм братом царем Спарти Менелаєм, задля підкорення багатої Трої, розв’язали у XII ст. до н.е. Троянську війну, епізоди якої були описані у поемі Гомера «Іліада». У цій поемі є деякі відомості про медицину того часу. Видатними лікарями періоду Троянської війни були:	
	A	Алкмеон і Гіппократ	
	*B	Махаон і Подалірій	
	C	Сушрута і Чарака	
	D	Цельс і Гален	
8.	У предполісний період через численні міжусобні війни спостерігалося послаблення царств і значний занепад у багатьох галузях культури. Грецька медицина предполісного періоду характеризувалася високим рівнем розвитку:	
	A	Внутрішньої медицини	
	*B	Військової медицини	
	C	Профілактичної медицини	
	D	Стоматології	
9.	У полісний період історії Стародавньої Греції відбулося становлення храмового лікування, яке було пов’язане зі зміцненням рабовласницького ладу у Стародавній Греції, посиленням релігії. Кого стародавні греки проголосили богом медицини?	
	A	Асклепіада	
	*B	Асклепія	
	C	Гіппократа	
	D	Ібн Сіну	
10.	У полісний період на території Стародавньої Греції було побудовано більше 300 асклепіонів, які були великими лікувальними комплексами. Головним методом лікування в асклепіонах було/а:	
	A	Водолікування	
	B	Гімнастика	
	C	Дієта	
	*D	Інкубація	
11.	Медицина Стародавньої Греції тривалий час залишалася сімейною традицією. До початку класичного періоду межі сімейних медичних шкіл поширилися і до них почали приймати учнів – які не були членами одного роду. Так утворилися передові медичні школи. Які грецькі медичні школи ви знаєте?	
	A	Афінська, Кротонська, Косська, Сицилійська	
	B	Косська, Пергамська, Книдська, Кротонська	
	* C	Кротонська, Книдська, Сицилійська, Косська 	
	D	Кротонська, Сицилійська, Афінська, Книдська 	
12.	Гіппократа, який народився на острові Кос (460–377 рр. до н. е.), вважають видатним лікарем Стародавньої Греції. Автором якого вчення був Гіппократ?	
	A	Про клітинну будову організмів	
	B	Про причини виникнення хвороби	
	C	Про причини лікування	
	*D	Про типи будови тіла і темпераменти	
13.	Елліністичний період є завершальним етапом розвитку Стародавньої Греції. Анатомія за доби еллінізму перетворилася на самостійну галузь медицини. Кого з давньогрецьких лікарів елліністичного періоду вважають основоположником анатомії?	
	A	Алкмеона, Емпедокла, Гіппократа	
	*B	Аристотеля, Герофіла, Еразістрата	
	C	Асклепія, Махаона, Подалірія	
	D	Галена, Аристотеля, Платона	
14.	У Стародавній Італії до II ст. не було лікарів-професіоналів. Першими лікарями були раби з військовополонених, переважно греків. Наприкінці III – початку II ст. до н. е. у столиці Римської республіки почали з’являтися вільні лікарі грецького походження. Яких давньоримських лікарів ви могли б назвати?	
	*A	Асклепіада, Цельса, Галена	
	B	Галена, Гіппократа, Асклепія	
	C	Платона, Гіппократа, Асклепіада	
	D	Цельса, Галена, Піфагора	
15.	Гален (129–199 рр.) є одним в найвидатніших лікарів Стародавнього світу. Налічують близько 400 праць Галена. Найважливішими з них є «Анатомічні дослідження», «Про призначення частин людського тіла», «Терапевтичні методи» та. ін. Найбільший внесок Гален зробив у дослідження:	
	A	Кровообігу	
	*B	Нервової системи	
	C	Органів дихання	
	D	Шлунково-кишкового тракту 	

КОНТРОЛЬНІ ПИТАННЯ
1. Що вивчає історія медицини?
2. Які джерела надають нам відомості про розвиток медицини?
3. Які методи лікування використовували за первісного ладу?
4. Як релігія впливала на медицину первісного суспільства?
5. Назвіть особливості медицини предполісного періоду?
6. В чому полягали особливості храмової медицини у Стародавній Греції?
7. Які медичні школи Стародавньої Греції відомі і в чому полягали особливості їх вчень?
8. В чому полягали причини виникнення хвороб за Гіппократом?
9. Яких принципів лікування дотримувався Гіппократ?
10. Які риси притаманні медицині елліністичного періоду?
11. Назвіть основні риси розвитку медицини Стародавнього Риму?
12. В чому полягала медична система і методи лікування Асклепіада?
13. Що ви знаєте про Цельса і його трактат «Мистецтво»?
14. Який внесок у розвиток медицини зробив Гален?
15. Який внесок у розвиток знань про кровообіг організму зробив Гален?

ЗМІСТ

Методика проведення заняття…..……………………………………….	4	
Основний теоретичний матеріал для підготовки до заняття .................	6	
1. Історія медицини як наука ……………………………………. 	6	
2. Джерела вивчення історії медицини …………………………	6	
3. Уявлення про хвороби у первісному суспільстві. Медичні  навики, які мали прадавні люди …………………………………….…..	
6	
4. Лікарські засоби первісної медицини ………………………...	7	
5. Містичні методи лікування ……………………………………	8	
6. Медицина Стародавньої Греції……….……………………….	9	
7. Медицина Стародавнього Риму…..…………………………...	13	
Тестові завдання……………………………………….............................	15	
Контрольні питання…..…………………………………………………..	18	

Навчальне видання

ІСТОРІЯ МЕДИЦИНИ

Методичні розробки для викладачів 
до проведення семінарського заняття за темою 
«Виникнення медицини, 
її розвиток у первісному суспільстві. 
Медицина Стародавнього Світу»
для підготовки студентів за спеціальностями 222 «Медицина», 
228 «Педіатрія», 221 «Стоматологія»

Укладачі:	Огнєв Віктор Андрійович
Семененко Олена Володимирівна
Мартиненко Наталія Миколаївна
М’якина Олександр Володимирович 	

Відповідальний за випуск В. А. Огнєв

Формат А5. Ризографія. Ум. друк. арк. 1,25.
Тираж 100 прим. Зам. № 17-33459.
_____________________________________________________________
Редакційно-видавничий відділ
ХНМУ, пр. Леніна, 4, м. Харків, 61022
izdat@knmu.kharkov.ua
Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до Державного реєстру видавництв, виготівників 
і розповсюджувачів видавничої продукції
ДК № 3242 від 18.07.2008 р.