Альков В. А.,
кандидат історичних наук,
старший викладач кафедри суспільних наук 
Харківського національного медичного університету
м. Харків, Україна

ПРОБЛЕМА ЗНАХАРСТВА В ЛІКУВАННІ ВЕНЕРИЧНИХ ХВОРОБ У ДРУГІЙ ПОЛОВИНІ ХІХ – НА ПОЧАТКУ ХХ СТОЛІТТЯ (НА ПРИКЛАДІ ХАРКІВСЬКОЇ ГУБЕРНІЇ)
Summary. Problem of quackery reasons and consequences in the second half of 19th – early 20th century was considered in the paper on the example of Kharkiv governorate. Author comes to conclusion that the consequences of treatment by traditional healers were devastating for public health, especially such dangerous diseases as sexually transmitted ones. The reasons were ignorance of the population; tradition came from the pre-scientific era; fear of “immoral” disease disclosure and disgrace.
Keywords: quackery, health care, sexually transmitted diseases, Kharkiv governorate, medical ignorance
Криза довіри до офіційної медицини, неосвіченість чи відчай хворого нерідко спонукають звертатися до народних цілителів. У донауковий період розвитку медицини лікування дійсно було вкрай неефективним, тому населення звикло звертатися до знахарів, які лікували з приблизно таким само результатом, як і лікарі. Це стало частиною культури. Не тільки населення, а й самі знахарі практично повально вірили в ефективність свого лікування. Останні, дбаючи про хворих, часто ризикували своїм життям та здоров’ям, тому звинуватити їх у злочинних намірах та відвертому шарлатанстві було навряд чи можна [1, с. 8, 11]. Псевдомедицина й за наших часів лишається широко розповсюдженою. Та з шарлатанством ситуація дещо інша, сьогодні знахарі розуміють, що лише шкодять. Втім, нажива штовхає на те, що їх попередники вважали б неприйнятним. Звернемо увагу на причини виникнення явища, результати звернення до знахарів та нехтування населенням медичною допомогою вже за часів медицини, що носила в другій половині ХІХ – на початку ХХ ст. безумовно науковий характер.
Венеричні хвороби були одними з найбільш небезпечних, поширених та складних у лікуванні. 1861 р. в усіх лікарнях цивільного відомства імперії лікувалося 37 тис. сифілітиків, то 1869 – 89 тис. Та до лікарень потрапляла зовсім незначна частина із загальної кількості хворих. Більшість, щоб уникнути розголосу, зверталися до знахарів [5, с. 306]. Суспільну мораль та ставлення людей до венеричних хвороб можна вважати серйозною причиною відвідання знахарів чи приховування недугу. Навіть у пореформені роки облік венеричних хворих залишався неповним, адже багато з них не лікувалися зовсім, або таємно відвідували знахарів і займалися самолікуванням за сумнівними «лечебниками секретных болезней» [4, с. 109]. Послугами лікарів користувалися люди з уже хронічними хворобами, яким не допомогли знахарі та бабки. Це навіть не дивлячись на увагу до хворих, всілякі зручності, створені для них у лікарні, та безоплатність. Частина хворих, отримавши полегшення, просто тікала звідти [2, Ф. 12. Оп. 1. Спр. 1525. Арк. 57], як із тюрми. Їх не лякало навіть те, що небажання лікуватися від венеричних хвороб в офіційних медичних закладах було шляхом до ув’язнення та примусового лікування.
Найбільш ураженою венеричними хворобами верствою населення в місті Харкові, якщо не брати до уваги військових, які не мали змоги відвідувати знахарів, очікувано були повії. До знахарок зверталися найбільш темні та неосвічені з них, яких була абсолютна більшість. Скажімо, на весь Харків була відома знахарка Григоренкова [3]. У Ізюмському повіті, наприклад, псевдолікуванням займались 4 бабки [2, Ф. 12. Оп. 1. Спр. 89. Арк. 2]. Кількість таких бабок-знахарок надзвичайно збільшилась, адже простий народ звертався передусім до них. На це скаржився лікар Ізюмської лікарні [2, Ф. 3. Оп. 200. Спр. 342. Арк. 1].
Страждали від явища звичайні селяни, спосіб життя яких часто-густо вів до зараження. У сільських поселеннях та містечках нерідко можна було побачити людей фактично без носів, у яких було видно гортанний хрящ, численні виразки [5, с. 307]. У більшій частині випадків хвороба, яку лікували в знахарів, ускладнювалася настільки, що про швидке одужання не може бути й мови, були сумніви в такій можливості взагалі. На 7 випадків хвороби 4 не подавали жодних надій. Гострою була проблема в Цареборисові та маєтку Потьомкіна. Жінка, яка на 1860 рік вже два роки лікувалась у бабок Цареборисова та Ізюма, значно зашкодила своєму здоров’ю. Результат був прогнозований – відмирання тканин та рани, з чим лікарі могли вже мало що вдіяти [2, Ф. 12. Оп. 1. Спр. 1445. Арк. 1-2]. Того ж року губернатор зазначав, що необхідно не допускати лікування бабками та знахарями, які лише шкодили [2, Ф. 314. Оп. 1. Спр. 10. Арк. 1]. Боротьба властей та медиків зі знахарством тривала з перемінним успіхом й на початку ХХ ст.
Отож, наслідки лікування в народних цілителів були нищівними для здоров’я населення, особливо при захворюванні на такі небезпечні хвороби як венеричні. Причинами були неосвіченість населення, традиція родом з донаукової доби, страх оприлюднення «аморальної» хвороби та ганьби. Тоді, незважаючи на потуги, явище не могло було бути ефективно подолане лише адміністративними засобами без підняття рівня культури та медичної обізнаності населення. Але на сучасному етапі звернення до шарлатана – це вияв культури та обізнаності, властивої селянину позаминулого століття.
Література:
1.	Альков В. А. Проблема псевдомедицини на території Харківської губернії XVII – початку ХХ ст. / В. А. Альков // Історичні, економічні, соціально-філософські та освітні аспекти розвитку охорони здоров’я : Матеріали другої міжнародної наукової інтернет-конференції, присвяченої 210-річчю Харківського національного медичного університету (м. Харків, 4-11 листопада 2014 р.). – Харків : ХНМУ, 2014. – С. 8-11.
2.	Державний архів Харківської області.
3.	Парамонов А. История харьковской проституции до 1916 года [Электронный ресурс]. – Режим доступа: https://www.academia.edu/13950871/%D0%98%D1%81%D1%82%D0%BE%D1%80%D0%B8%D1%8F_%D0%A5%D0%B0%D1%80%D1%8C%D0%BA%D0%BE%D0%B2%D1%81%D0%BA%D0%BE%D0%B9_%D0%BF%D1%80%D0%BE%D1%81%D1%82%D0%B8%D1%82%D1%83%D1%86%D0%B8%D0%B8_%D0%B4%D0%BE_1917_%D0%B3
4.	Робак І. Ю. Організація охорони здоров’я в Харкові за імперської доби (початок XVIII ст. – 1916 р.) / І. Ю. Робак. – Харків : ХДМУ, 2007. – 346 с.
5.	Шашков С. С. Русская проституция / С. С. Шашков // История русской женщины. – СПб. : Тип. А. С. Суворина, 1879. – С. 305-343.