ХАРКІВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ МЕДИЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
ЦЕНТР МЕДИЧНОГО КРАЄЗНАВСТВА
ІМЕНІ ПРОФЕСОРА В.Д. ОТАМАНОВСЬКОГО
КАФЕДРА СУСПІЛЬНИХ НАУК

«НАУКОВІ ОБРІЇ – 2018»:
матеріали наукових конференцій студентів і молодих науковців, 
проведених кафедрою суспільних наук ХНМУ
та Центром медичного краєзнавства імені професора В.Д. Отамановського
у 2017-2018 рр.

Харків 
ХНМУ
2018
УДК 3+9(062.552)
ББК 6
Н 34

Рекомендовано рішенням вченої ради ХНМУ
Протокол № 10 від 25.10.2018 р.
Редакційна колегія:	Робак І.Ю. – доктор історичних наук, професор, завідувач кафедри суспільних наук  Харківського національного медичного університету – головний редактор;
Демочко Г.Л. – кандидат історичних наук, доцент кафедри суспільних наук, директор Центру медичного краєзнавства імені професора В.Д. Отамановського Харківського національного медичного університету – заступник головного редактора;
Троценко О.В. – старший викладач кафедри суспільних наук Харківського національного медичного університету – член редколегії.

	
Наукові обрії – 2018: матеріали наукових конференцій студентів та молодих	науковців, 
Н 34         проведених кафедрою суспільних наук ХНМУ та Центром медичного краєзнавства імені професора 
                 В.Д. Отамановського у 2017-2018 рр.    / Харк. нац. мед. ун-т.; [редкол. : Робак І.Ю., Демочко Г.Л.,  
                 Троценко О.В.]. – Х. : ХНМУ, 2018. – 154 с.

Збірка містить матеріали наукових конференцій студентів і молодих науковців, проведених кафедрою суспільних наук та Центром медичного краєзнавства ХНМУ протягом 2017-2018 років. До збірки входять роботи вітчизняних та іноземних англомовних студентів, а також тези доповідей на засіданні секції «Медичне краєзнавство», що працювала в ХНМУ в межах 35-ї Міжнародної краєзнавчої конференції молодих учених, присвяченої 90-річчю з дня народження Б.П. Зайцева «Краєзнавство у вимірах сучасної науки» (м. Харків, 8 грудня 2017 р.), організованої Харківським національним університетом ім. В.Н. Каразіна. Також збірка містить матеріали міжнародного круглого столу «Україна і Польща: спільна спадщина в царині охорони здоров’я», проведеного на кафедрі 26 вересня 2018 року.
	Редколегія не завжди поділяє погляди авторів і залишає за собою право скорочувати та редагувати тексти. Автори несуть повну відповідальність за зміст опублікованого матеріалу, достовірність фактів, цитат, дат, імен та інших даних.
	Видання індексується в Google Scholar. Електронні копії матеріалів розміщуються в Репозитарії ХНМУ для відкритого доступу в режимі on-line.
©Харківський національний медичний університет
©Автори

Підсумки наукової роботи кафедри суспільних наук у 2017-2018 н.р.
Демочко Г.Л. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
	У 2017-2018 н.р. колектив кафедри суспільних наук ХНМУ продовжував плідно працювати на ниві медичного краєзнавства Харківщини разом із Центром медичного краєзнавства імені професора В.Д. Отамановського. Співробітниками структурного підрозділу розробляється наукова тематика «Медичне краєзнавство Харкова у персоналіях». Тема розрахована на 2017-2019 роки. Керівником науково-дослідної роботи є д.і.н., професор І. Робак, відповідальний виконавець – к.і.н., доц. Демочко Г.Л.. До роботи залучено усього шість осіб.
	Оскільки розробка кафедральної науково-дослідної роботи проводиться разом з Центром медичного краєзнавства імені професора В.Д. Отамановського, то це розширює можливості співпраці з іншими установами та проведення спільних досліджень в дотичній площині. Зокрема, активна співпраця відбувається з Національною спілкою краєзнавців України, Центром краєзнавства імені акад. П.Т. Тронька, Харківським національним університетом будівництва та архітектури, Харківською науково медичною бібліотекою, Академією соціальних наук України. 
Для реалізації спільної мети заключено договір про співпрацю на п’ять років з Академією імені Яна Длугоша в Ченстохові. Нині Академія має назву Університет гуманітарних та природничих наук імені Яна Длугоша.  В рамках співпраці вже проводяться наукові дослідження, відбувся двосторонній візит до сторін – виконавців договору. Результати співпраці, зокрема, вміщено і в цій збірці матеріалів наукових конференцій «Наукові обрії-2018».
Визначною подією для кафедрального колективу став захист кандидатської дисертації асистента кафедри Вадима Ільїна. На написання науково-дослідної роботи викладач отримав грант, який було успішно реалізовано. В результаті дисертаційне дослідження було написане в строк та захищено в спеціалізованій вченій раді Д 64.051.10 Харківського національного університету імені В.Н. Каразіна влітку 2017 року. Тема дисертації – «Особливості післявоєнного відновлення та розвитку радянської системи охорони здоров'я у Харкові (1945-1991 рр.)». Науковим керівником роботи став знаний дослідник, спеціаліст в галузі історії охороноздоровчої справи в Харкові д.і.н., професор І. Робак – завідувач кафедри суспільних наук ХНМУ.
Ґрунтовні матеріали, зібрані під час проведення пошукової роботи для написання дисертації, стали основою третього, завершального тому з історії охорони здоров’я Харкова. Виходом монографії «Харківська охорона здоров’я в післявоєнний радянський період (1945-1991 рр.)» (рік видання - 2018) завершилося створення трилогії «Історія охорони здоров’я в Харкові». 
Наразі авторський колектив: Робак І.Ю., Демочко Г.Л. та Ільїн В.Г., створили єдину в Україні комплексну історичну працю, яка розглядає історію медицини, охорони здоров’я та фармації в Харкові під кутом медичного краєзнавства. Аналогів такої праці в нашій державі немає, тому для істориків, які вивчають сферу охорони здоров’я в інших містах, робота є цікавою в манері подання матеріалу, з методологічної точки зору тощо. Жвавий інтерес викликала трилогія і у представників медичної спільноти міста. Визнання досягнень професора І. Робака відбулося на найвищому рівні – 5 жовтня 2018 року він отримав від Харківського медичного товариства відзнаку – орден Гіппократа – за видатний внесок в історико-медичні дослідження.
Кафедра суспільних наук активно підтримує студентські наукові ініціативи. Студентській молоді зроблено найкращі умови для розвитку своїх здібностей та спроби себе на науковій ниві. Співробітники кафедри проводять студентські наукові конференції та залучають молодь до участі в зовнішній конференціях, що проводяться в інших закладах та установах. Зокрема, на кафедрі суспільних наук 8 грудня 2017 р. було проведено секцію студентської наукової краєзнавчої конференції «Краєзнавство у вимірах сучасної науки (до 90-річчя з дня народження Б. П. Зайцева)». Центр медичного краєзнавства імені професора В.Д. Отамановського є співорганізатором конференції та в рамках договору про співробітництво з Центром краєзнавства імені акад. П.Т. Тронька приймає у себе учасників з різних вишів, широко залучаючи до події й студентів-медиків.
Також 13 грудня 2017 року асистентом Ільїним В.Г. проведено конференцію «Харківська інтелігенція в горнилі сталінських репресій 1937-1938 рр.», 6 березня 2018 року доцентом Чернухою О.В. – «Бій під Крутами: гортаючи сторінки історії сторічної давнини» та 3 квітня 2018 року –  «Валентин Отамановський в українській революції 1917-1921: до 125 річчя з дня народження». 
17-18 квітня 2018 року доц. Демочко Г.Л. провела студентську наукову конференцію «Слобожанські скарби» до Міжнародного дня пам’яток та визначних місць, а 26-27 квітня 2018 року – конференцію «Актуальні питання історії України та краєзнавства». 24 травня 2018 року асистент Ільїн В.Г. та старший викладач Альков В.А. провели конференцію «Буремна Африка» з англомовними студентами. На початку червня старшим викладачем Троценко О.В. проведено дві студентські наукові конференції «75-річчя визволення Харківщини від гітлерівських загарбників» та «55-річчя з початку видання «Історії міст і сіл УРСР».     
Проводячи студентські конференції, викладачі досить потужно займалися і власними науковими дослідженнями. Це демонструє участь співробітників кафедри у різних наукових заходах. Зокрема участь у конференції «Провінційний лікар» в місті Ченстохова в Польщі взяли професор Робак І.Ю., доц. Г.Л. Демочко та ст. викл. Альков В.А. Також Демочко Г.Л. взяла участь у конференціях «Modern Methodology of Science and Education», м. Варшава, Польща. У конференції "Історична спадщина та сучасні аспекти забезпечення громадського здоров’я в Україні" з нагоди 140 річчя від дня народження С. А. Томіліна (1877-1952), видатного соціал-гігієніста, демографа, завідувача кафедри соціальної гігієни Харківського медичного інституту взяли участь проф. Робак І.Ю., доц. Демочко Г.Л., ст. викл. Альков В.А. та ас. Ільїн В.Г. 
В конференції «Modern methods, innovations and operational experience in the field of social sciences» в Любліні, Польща, взяли участь доц. Чернуха О.В. та ст. викл. Альков В.А.. В конференції Історія медицини та сучасні проблеми охорони здоров'я, м. Харків, взяли участь Робак І.Ю. та Демочко Г.Л. Асистент Ільїн В.Г. взяв участь к науковій конференції «Феномен української інтелігенції в контексті глобальних трансформацій (до 60-річчя утворення кафедри філософії й 80-ти річчя утворення кафедри історії і права ДВНЗ «Донецький національний технічний університет»). 
У конференції "Поляки в Україні: історична пам'ять у вимірі доброчинності" з нагоди 100-річчня незалежності Республіки Польща і 120-річчя заснування НУБіП України, м. Київ, взяли участь Робак І.Ю., Альков В.А. та Демочко Г.Л. Також Робак І.Ю. ТА Альков В.А. приєдналися до наукового заходу V International scientific conference “Millenium innovations”, який проходив у Лондоні та конференції  "Людина віртуальна: нові горизонти", яка відбулася вже в Україні.
В конференції «Україна і світ: гуманітарно-технічна еліта та соціальний прогрес» взяв участь Ільїн В.Г. Також він представив свою доповідь на конференції «Епідеміологічні дослідження в профілактичній та клінічній медицині», м. Харків, де разом з ним виступили проф. Робак І.Ю. ТА Альков В.А.  У конференції «Минуле та сучасність України: історичний, культурологічний та політологічний аспекти» свою доповідь представив ст. викл. Троценко О.В., а Г.Л. Демочко взяла участь у роботі науково заході у Морісвіллі, США, XХІ International scientific conference “Practical applications of research findings in Europe and worldwide”.
Активну участь у конференціях різних рівнів бере доцент Чернуха О.В. Він став доповідачем на конференціях «Наука та освіта: ключові питання сучасності», м. Чернігів, «Innovative approaches to the development of science», м. Дублін,  «Фактори та умови модернізації предмету досліджень представників суспільних наук», м. Дніпро.
Цікавий краєзнавчий захід відбувся під патронатом Національної спілки краєзнавців України, в якому взяв участь проф. Робак І.Ю. НСКУ провела виїзну конференцію «Народне музейництво Закарпаття» у м. Колочава, де мав змогу побувати наш доповідач. І.Ю. Робак відзначив високий організаційний рівень проведення заходу, якісні наукові доробки,представлені доповідачами. Неабияким корисним став і практичний досвід ознайомлення з народним музейництвом краю.
В трьох конференціях взяла участь ст. викл. Гапонова Е.О. Це Всеукраїнська науково-практична конференція "Економіка: сучасні проблеми та перспективи розвитку", Київ, Міжнародна науково-практична конференція «Суспільні науки: історія, сучасний стан та перспективи досліджень», Львів та Міжнародна науково-практична конференція «Актуальні питання суспільних наук: наукові дискусії», Київ. Наразі Гапонова Е.О. вже завершує виконання кандидатської дисертації, отримано схвальні відгуки на попередньому захисті роботи на профільній кафедрі, готується оформлення дослідження до захисту.
Співробітники кафедри активно популяризують українську історію на сторінках багатотиражки «Медичний університет». За згаданий період кожен викладач подав публікацію до різних номерів. Так, світ побачили замітки «Міфи і міфотворчість в історії» (Альков В.А.), «До сторіччя доленосних подій» (Троценко О.В., Демочко Г.Л.), «100 років Української революції» (Троценко О.В.), «Обмінюємося досвідом з польськими колегами» (Демочко Г.Л.), «Український революціонер і гуманіст-енциклопедист» (Робак І.Ю.), «Видатний діяч української революції» (Троценко О.В.), «Екскурсія шляхами честі, мужності, обов'язку» (Трценко О.В.), «Пам'ять крізь віки» (Демочко Г.Л.), «Eventual Africa» (Альков В.А.), «А чи все ми слушно згадали?» (Робак  І.Ю.).
Викладачі кафедри активно друкують власні дослідження у різних журналах, як зарубіжних, так  і вітчизняних. Зокрема у звітному році вийшла робота колективу авторів Лісовий В.М., Робак І.Ю. та Демочко Г.Л. «Валентин Отамановський: герой української революції та харківський освітянин» [1], присвячена постаті завідувача кафедри латини ХНМУ (1958-1954 рр.) Валентина Отамановському, ім’я якого носить Центр медичного краєзнавства.
З нагоди ювілею завідувача кафедри суспільних наук І.Ю. Робака вийшла стаття асистента Ільїна В.Г. в журналі «Краєзнавство» – «Шляхами медичного краєзнавства (до 60-річчя професора І.Ю. Робака)» [2]. Персоналія присвячена харківському історику та краєзнавцю, досліднику минулого охорони здоров’я Харкова І.Ю. Робаку. Виділені найважливіші складові наукових інтересів вченого, його внесок в розвиток історико-медичного краєзнавства. 
Активно друкується молодий науковець Гапонова Е.О. За звітний період вона надрукувала такі роботи «Сучасні тенденції функціонування світового ринку медичних послуг» [3], «Глобалізація системи охорони здоров’я» [4], «Managament strategies of health care system» [5], «Вплив міжнародних організацій на світовий ринок медичних послуг» [6], «Розвиток медичного туризму у світі» [7]. Роботи відображають основні положення дисертаційного дослідження та мають високу практичну цінність в умовах сучасного реформування медичної сфери.
Друком вийшла робота В.А. Алькова «Доктор И.Я. Платонов: дело жизни» [8].  У статті розглядається життєвий і творчий шлях відомого психіатра та засновника лікарської династії Платонових Івана Яковича Платонова в перехідний період другої половини ХІХ – початку ХХ століття. Особливістю дослідження є те, що для аналізу предмета комплексно використані мікроісторичний підхід, історія повсякденності та ментальності. 
В.А. Альков вперше заповнює деякі прогалини в біографії психіатра, звертає увагу на його ментальність, ставлення до гуманізації лікування хворих, бізнес-активність, специфіку роботи головного дітища Платонова – його приватної клініки, кадрову політику, контингент хворих, суспільно-політичну та наукову діяльність лікаря, аналізує його зв'язки в лікарському середовищі. 
Відзначено, що І. Я. Платонов хоч і зміг вдало вписатися в систему капіталістичних відносин, проте свідомість лікаря-підприємця, вихідця з селян, так і не стала до кінця буржуазною, а в його системі цінностей суспільні потреби мали пріоритет над особистими.  Журнал  «Світ медицини і біології» індексується в міжнародній наукометричній базі Web of Science.
Продуктивним тандемом є співпраця І.Ю. Робака та В.А. Алькова – разом вони видали декілька статей з теми науково-дослідної роботи кафедри. Зокрема, у світ вийшли статті «Повсякдення харківського лікаря пізньоімперської доби: спроба реконструкції на прикладі С. А. Робака (1857-1925)» [9], «Міський лікар та його праця в др. пол. ХІХ – на поч. ХХ ст. (на прикладі С. А. Робака)» [10], «Лікар-поляк у дорадянському Харкові: історична реконструкція життєвого шляху оториноларинголога С. А. Робака» [11]. В роботах розкривається діяльність Сигізмунда Робака – харківського отоларинголога, пращура зав. каф. суспільних наук Робака І.Ю.
Певний науковий доробок в 2017-2018 н.р. році має Чернуха О.В. За звітний період він надрукував такі роботи «Криза моральних цінностей в російському суспільстві в другій половині ХІХ ст. в дискурсі офіційного православ’я» [12], «Встановлення режиму санації у Польщі у контексті національної політики стосовно слов'янських меншин» [13], «Девіантна поведінка в російському суспільстві як провідна причина поширення сектантства (на прикладі Російської імперії в ХІХ - на початку ХХ ст.)» [14]. Ведеться наукова робота і старшим викладачем Троценко О.В. У нього вийшли роботи «Обряд уникання» як фактор визнання авторитету старших та верховенства чоловіка в грецькій сім'ї» [15], «Абсентеїзм в політичному житті УСРР в 1920-х рр.» [16].
В цілому кафедра суспільних наук успішно виконує науково-дослідну роботу та тримає високі показники рейтингу в університеті. В черговий раз кафедра посіла перше місце серед підрозділів соціально-гуманітарного спрямування за показниками науки. Зростає робота Центру медичного краєзнавства, якому 26 березня 2018 року рішенням засідання вченої ради ХНМУ присвоєно ім’я професора В.Д. Отамановського. Все це дає змогу стверджувати, що виконання теми НДР наступного року буде успішним.

Список літератури:
1.	Лісовий В.М., Робак І.Ю., Демочко Г.Л. Валентин Отамановський: герой української революції та харківський освітянин / В.М. Лісовий, І.Ю. Робак, Г.Л. Демочко // Новий колегіум. – 2017. – № 3. – С. 3-10.
2.	Ільїн В.Г. Шляхами медичного краєзнавства (до 60-річчя професора І.Ю. Робака) / В.Г. Ільїн // Краєзнавство. – 2018. – № 3-4. – С. 125-133.
3.	Гапонова Е.О. Сучасні тенденції функціонування світового ринку медичних послуг / Е.О. Гапонова // Науковий журнал «Молодий вчений». – 2017. – № 7 (47). – С. 413-416.
4.	Гапонова Е.О. Глобалізація системи охорони здоров’я / Е.О. Гапонова // Науковий Вісник Херсонського державного університету. Серія Економічні науки. – 2017. – № 25. – С. 60-72.
5.	Гапонова Е.О. Managament strategies of health care system / Е.О. Гапонова // Матеріали XV науково-практичної конференції «Economics: current affairs and development prospects». – Київ, 2017. – С. 54-57.
6.	Гапонова Е.О. Вплив міжнародних організацій на світовий ринок медичних послуг / Е.О. Гапонова // Матеріали Міжнародної науково-практичної конференції «Суспільні науки: історія, сучасний стан та перспективи досліджень». – Львів, 2017. – С. 61-65.
7.	Гапонова Е.О. Розвиток медичного туризму у світі / Е.О. Гапонова // Матеріали Міжнародної науково-практичної конференції «Актуальні питання суспільних наук: наукові дискусії». – Київ, 2017. – С. 80-84.
8.	Альков В. А. Доктор И. Я. Платонов: дело жизни / В. А. Альков // Мир Медицины и Биологии. – 2017. – № 4 (62). – С. 204–209.
9.	Робак І.Ю., Альков В.А. Повсякдення харківського лікаря пізньоімперської доби: спроба реконструкції на прикладі С. А. Робака (1857-1925) / І.Ю. Робак, В.А. Альков // Proceedings of V International scientific conference “Millenium innovations”. – London : SI Universum, 2018. – С. 4-10.
10.	Робак І.Ю., Альков В.А. Міський лікар та його праця в др. пол. ХІХ – на поч. ХХ ст. (на прикладі С. А. Робака) / І.Ю. Робак, В.А. Альков // Людина віртуальна: нові горизонти: збірник наукових праць (за матеріалами V Міжнародної науково-практичної конференції, 30-31 березня 2018 р.) / за заг. ред. М. А. Журби. – Монреаль, 2018. – С. 168-171.
11.	Робак І.Ю., Альков В.А. Лікар-поляк у дорадянському Харкові: історична реконструкція життєвого шляху оториноларинголога С. А. Робака / І.Ю. Робак, В.А. Альков // Wschodnioeuropejskie Czasopismo Naukowe. – 2018. – № 4(32). – С. 39-48.
12.	Чернуха О.В. Криза моральних цінностей в російському суспільстві в другій половині ХІХ ст. в дискурсі офіційного православ’я / О.В. Чернуха // Європейські традиції в українському суспільстві: минуле, сучасність, перспективи: зб. мат. студ. наук. досл. – Харків : ХНУБА, 2018. – Ч. 3. – С. 121-123.
13.	Чернуха О.В. Встановлення режиму санації у Польщі у контексті національної політики стосовно слов'янських меншин / О.В. Чернуха // Наука та освіта: ключові питання сучасності: матеріали Міжнародної науково-практичної конференції 18 травня 2018 року. – Обухів: "Друкарик", 2018. – С. 100-102.
14.	Чернуха О.В. Девіантна поведінка в російському суспільстві як провідна причина поширення сектантства (на прикладі Російської імперії в ХІХ - на початку ХХ ст.) / О.В. Чернуха // Фактори та умови модернзації предмету досліджень представників суспільних нау: матеріали міжнародної науково-практичної конференції (м. Дніпро, 1-2 чеврня 2018 року). – Дніпро: "Відкрите суспільство", 2018. – С. 37-40.
15.	Троценко О.В., Арзуманова І.В. Обряд уникання» як фактор визнання авторитету старших та верховенства чоловіка в грецькій сім'ї / О.В. Троценко, І.В. Арзуманова // Збірка матеріалів студентських наукових досліджень студентського наукового товариства "Кліо" кафедри українознавства та євроінтеграції, Центру гендерної освіти ХНУБА "Історичний, культурологічний та політичний аспекти розвитку українського суспільства". - Х. : ХНУБА, 2018. – С. 126-127.
16.	Троценко О.В., Арзуманова І.В. Абсентеїзм в політичному житті УСРР в 1920-х рр. / О.В. Троценко, І.В. Арзуманова // Європейські традиції в українському суспільстві: минуле, сучасність, перспективи: зб. мат. студ. наук. досл. - Харків, ХНУБА, 2018. - Ч. 3. – С. 118-121.

Матеріали 
35-ої  Міжнародної краєзнавчої конференції молодих учених "Краєзнавство у вимірах сучасної науки 
(до 90-річчя з дня народження Б. П. Зайцева) (8 грудня 2017 р.)
Секція «Медичне краєзнавство»

Розвиток медичної справи на Овруччині. 
Кобилинська Л.І. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
За даними дослідження, перша лікарня на Овруччині була відкрита в 1820 році. Вона діяла на все місто та була розрахована на 10 ліжок. Лікарня знаходилась в орендованій звичайній, селянській хаті. Там працював 1 лікар та 2 фельдшери. Тому в місті часто можна було спостерігати спалахи інфекційних хвороб. 
Напередодні першої світової війни галузь охорони здоров'я залишається у занедбаному стані. На момент 1913 року працювало 2 земські та 7 приватних лікарів, в тому числі 3 зубних та 3 акушерки. Кількість ліжок в лікарні збільшилась до 30.  Так як, не відбувалося стрімкого розвитку медичної галузі, спостерігалися спалахи епідемії віспи, тифу та інших захворювань.
Після Жовтневої революції та зміни влади стан медичної галузі значно покращився. На 1925 рік в місті діяло 2 лікарні на 57 ліжок, працювало 8 лікарів та 9 працівників середнього медичного персоналу. Була відкрита аптека. В 1926 році було додатково збудовано приміщення на 40 ліжок, де розміщувалось хірургічне, гінекологічне та терапевтичне відділення. Поліклініка була відкрита в 1934 році. В лікарнях працювало 26 лікарів та 46 осіб середнього медичного персоналу. В місті працювала санепідемстанція, дві аптеки та дитячі ясла. 
В післявоєнний час на Овручинні було проведено реставрацію медичних закладів та їх збільшення. Так в 1961 році було відкрито дитячу лікарню на 110 ліжок, створено водолікарню. Збудовано протитуберкульозний диспансер. Кількість медичних працівників зросла : лікарів до 52, а працівників середнього медичного персоналу до 128. 
За сприянням Ястребової С. П в 1980 році був побудований головний корпус Центральної (Зесмької) Районної Лікарні. Левківський В. П добудував ще один корпус ЦРЛ в 1992-1993 роках. 
Так як в місті відбувалося стрімке збільшення медичних закладів, це потребувало нових працівників в галузі охорони здоров'я. Одним з таких був Юрчак Володимир Пилипович (1936-1996 ) - почесний лікар України, кандидат медичних наук, лікар ортопед-травматолог вищої категорії.  Саме він зробив першу успішну операцію з реплантації кінцівок. Під керівництвом Володимира Пилиповича була створена республіканська ортопедо-травматологічна клініка. З 1967 року по 1996 займав посаду завідувача ортопедо-травматологічного відділення дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит».
На даний момент в місті працює Центральна районна лікарня,  КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги», амбулаторія лікарів загальної практики сімейної медицини, відділення дитячої консультації, діагностичний центр, аптеки. ЦРЛ співпрацює з фондом допомоги потерпілим дітям Чорнобиля по проекту «Колиска надії». Налічується близько 130 лікарів, 16 стоматологів, 546 осіб середнього медичного персоналу. Серед них, хотілося б виділити Медведчук Ніну Миколаївну ( терапевт ОЦРЛ, лауреат Національної Медичної Премії 2012 року у номінації  «Практикуючі лікарі».
Таким чином, історичний розвиток медичної галузі в моєму місті є важливою складовою частиною культурної   спадщини. Також він є показником змін рівня та якості медичних закладів в районних центрах. 
Особливості розвитку Чернігівської медичної школи
Одинець О. М. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
    	  Історія Чернігівщини пов’язана насамперед з діяльністю видатних корифеїв  медичної науки та практики, які  зробили  свій  творчий  внесок у світовий фонд медицини  і прославили  Чернігів  не лише в Україні, але у світі. 
   	 В. Бец - анатом і гістолог, основоположник сучасного вчення  архітектоніки  головного мозку, відомий на весь світ через описані ним в 1874 році велетенські пірамідні нервові клітини кори головного мозку - клітини Беца. Народився в  1834 році в селі Татарівщині поблизу міста Остра,нині Чернігівська область. Навчався в Ніжинській та Київській гімназіях. Роботи, присвячені будові людського мозку, зокрема відмінностям у тонкій  структурі  різних його ділянок, зберігають своє величезне значення і досі. 
Це значною мірою сприяло розвиткові фізіології центральної нервової системи. В. Бец був неперевершеним майстром виготовлення анатомічних препаратів. Під мікроскопом він робив найтонші зрізи клітин. Вперше дослідження були проведені на дуже високому технічному рівні. Його анатомічні препарати, що зберігаються  тепер в Анатомічному музеї Київського медичного університету, дістали найвищу оцінку на виставці в Петербурзі 1872 році та всесвітній виставці у Відні 1873 р.
  	За колекцією препаратів мозку, яка експонувалася в Петербурзі 1870 р., йому було присуджено срібну медаль. Унікальну колекцію оцінили в 7000 австрійських гуьденів,      але власник категорично відмовивсяя продати її. Згодом він подарував її Київському університету.
  	  Великого прогресу в області хірургії, травматології, ортопедії було досягнуто завдяки  М.М  Волковичу. Народився 8 грудня 1858  році  в місті Городні (тепер районний центр Чернігівської області). Початкову освіту здобував у Городнянському трикласному училищі, згодом продовжував навчання у Чернігівській гімназії. В 1877 г. вступив на медичний факультет Київського університету Святого Володимира. 
Його  вчення про переломи та вивихи,  дало новий початок  проведенню складних операцій. Він розробив оригінальний метод резекції колінного суглоба, кістково-пластичної операції гомілки ураженої туберкульозом. Великого поширення серед травматологів здобула сконструйована ним шина для іммобілізації при переломах плечових кісток. Розробив метод пластичного  закриття нориць сечового міхура, запропонував зручний оперативний доступ  до апендиксу. Так, у 1898 році незалежно від американського хірурга Мак-Бурнея став застосовувати при операції апендициту косий фізіологічний розріз передньої черевної стінки, відомий сьогодні під назвою Волковича-Дяконова. Він першим у 1894 році запропонував і виконав  ламінектомію -хірургічне видалення дуг хребців з метою розтину каналу хребта. 
 	 Першим в Україні об'єднав отіатрію й ларингологію в єдину клінічну дисципліну. Відкрив і вивчив збудника риносклероми (1888), який увійшов у літературу під назвою палички Волковича - Фріша. 
Як спеціаліст із бальзамування, пластинації людського тіла, до когорти  талановитих науковців увійшов  І. Буяльський – анатом і хірург, академік Імперської академії мистецтв. Народився 1789 році в селі Вороб’ївка Новгород Сіверського повіту  Чернігівської губернії (нині Новгород – Сіверський район, Чернігівська область). Походив із запорізьких козаків. Спільно зі скульптором П.К Клодтом  і художником А.П Сапожниковим, застосувавши метод заморожування трупа, створив анатомічну м'язову фігуру "Лежаче тіло", відлиту в бронзі і послану в лондонську і паризьку академії.
З 1829 р. обіймав посаду керуючого Хірургічним інструментальним заводом і багато зробив для створення хірургічного інструментарію вітчизняного виробництва. Зокрема, їм запропоновано хірургічний інструмент для відтискування тканин без їх пошкодження, що представляє собою злегка вигнуту нешироку лопаточку овальної форми з гладкою поверхнею і тупими краями, забезпечену плоскою ручкою (лопатка Буяльського). 
Автор першого в Україні та Російській імперії посібника із судової медицини.  Фундатор ангіохірургії, основоположник топографічної анатомії.  Свій унікальний хірургічний досвід та лікарську діяльність Буяльський увінчив у «Анатоміко-хірургічних таблицях», майстерне виконання яких стало сенсацією в медичному світі Європи та Америки й уславили ім'я українського вченого. 
 	 В.В Підвисоцький  народився  1857 році, в с. Максимівці, на Чернігівщині — український патолог, ендокринолог, імунолог , мікробіолог. Вчений вивчав регенеративну здатність шлунку, нирок, мейбомієвих і слинних залоз В. Підвисоцький був одним із ініціаторів ендокринологічних  досліджень: вивчав розвиток граафових пухирців яєчника, діяльність наднирникових залоз. Так, у 1888 зі своїм учнем  О. Манківським вперше синтезував  адреналін, назвавши його наднирковим стимуліном. В Одесі. за допомогою меценатів йому вдалося зорганізувати і побудувати клініку дитячих хвороб. Організував санітарно-бактеріологічні курси, налагодив виготовлення дешевих лікарських сироваток для щеплень. Дослідив злоякісні новоутворення та принципи їх лікування, застосування адьювантної терапії. Його праця “Кефір(Бродило й лікувальний напій із молока корови)” – вплив на мікрофлору кишечника, принесла велику популярність, та витримала  п’ять видань.
  	У радянський період розвитку медицини, вчені-медики Чернігівщини продовжували збагачувати медичну науку, створюючи нові медичні школи. Так, серед багатьох слід виокремити  О.Ф. Тура   із  Новгород-Сіверська - видатного педіатра, основоположника неонатології, закінчивши Ленінградський педіатричний інститут, створив школу педіатрії, автор 250 наукових праць, семи монографій. Праця «Практическая гематология детского возраста» (1931р.) зберігається у фондах обласної наукової медичної бібліотеки;
   	О. Ніговського. (уродженця м. Козельця), вченого зі світовим іменем, фундатора реанімації, академіка РАМН, лауреата двох державних премій. У книзі «Великі імена ХХ століття», що вийшла в 1974 р. в Італії, його прізвище стоїть в одній шерензі з Флемінгом, Фрейдом, Барнардом. Обирався довічним почесним членом Європейської Ради з реанімації  «на знак визнання видатного внеску в наукові дослідження на мистецтво вчених, які внесли внесок оживлення»
    Таким чином, багата історія Чернігівщини є невід’ємною частиною історико-культурного надбання людства. Вона пов’язана із діяльністю видатних вчених - основоположників, реформаторів медичної науки. А саме, їх праці, внески, що посприяли формування  сучасного світогляду і уявлення про світ.
   Організація медичного забезпечення шахтарського регіону у ХІХ – ХХ ст. (на прикладі м. Лисичанськ)
Пацкєвич А.І. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Розвиток медичного забезпечення населення шахтарських регіонів України має велике наукове значення як для краєзнавства, так і для проведення правильної соціальної політики сучасною українською державою. У даній роботі ми зосередимо увагу на історичних аспектах розвитку медичного забезпечення населення одного з найстаріших і найбільших шахтарських міст – Лисичанська. 
Лисичанські вугільні розробки до 1801 року були єдиними у Донбасі. За перше десятиріччя (1796—1806 рр.) тут було видано близько 2,2 млн. пудів вугілля, що складає  91,5% всього видобутого вугілля в Донбасі. 
Попри такі об’єми самовідданість шахтарів не була оцінена царською владою. Умови праці і життя на шахтах Лисичанська були надзвичайно важкими. Обладнання було найпримітивніше, не вистачало запасних та інших пристроїв. На шахтах не додержували найелементарніших правил безпеки. Майже відсутня була вентиляція, працювати доводилося у воді, бо її не відкачували.
Частими були обвали, вибухи і пожежі, які кожний раз супроводжувалися численними жертвами. Гірника на кожному кроці підстерігали каліцтва і смерть: від раптового обриву канату, поламки коловорота, випадкового падіння будь-якого важкого предмета зверху, поламки загвіздка, крюка тощо. Адміністрація шахт зовсім не дбала, щоб створити хоч найелементарніші умови медичного обслуговування робітників
Робочий день гірників тривав 12 і більше годин на добу, нерідко доводилось працювати і в недільні та святкові дні. Широко використовувалася праця підлітків 10—12 років, а також жінок. Так, у 1815 році з 595 чол., що працювали на лисичанських шахтах, 267 чол. були малолітні. В 1834 році на руднику налічувалося 123 підлітки.
 Нестерпним був і побут шахтарів. Багато сімей мешкали у критих очеретом землянках чи бараках, більше схожих на могили, ніж на житло. В окремих землянках тулилися 3—4 сім’ї. В 1800 році 10 землянок займали 72 чол. (19 сімей). Казенні приміщення являли собою сплетені з хмизу і обмазані глиною сараї. В шістнадцяти казармах мешкало 362 чол. 
Лікар Луганського ливарного заводу І. М. Даль, який проводив обстеження шахт Лисичанська у 1800—1801 рр., постійно вимагав поліпшення житлових умов, але власник рудника англієць А. Сміт обмежився лише тим, що з кожної землянки переселив по одній сім’ї. Неймовірна скупченість, антисанітарний стан сприяли масовим захворюванням і високій смертності. В січні 1803 року хворіла половина всіх майстрових Лисичанського рудника.
	Абсолютно незадовільним було водопостачання. Санітарний лікар констатував, що навесні лисичани п'ють воду кольору кавової гущі. А  питна вода, що поступала з річки без фільтрування, на третину складалася з шахтних вод. Не дивно, що в робочих селищах з’являлись  різні хвороби - черевний тиф, дизентерія, холера. 
	На низькому рівні перебувала охорона здоров'я. Один лікар, одна акушерка, один фельдшер обслуговували 23 населених пункти, в яких проживало 23354 людини!
 І. М. Даль пропонував адміністрації Луганського заводу відкрити в Лисичанську лазарет, але цю пропозицію не було прийнято. 
До 1920-х рр. питання про медичне забезпечення практично не вирішувалося, адже іноземцям-власникам шахт було вигідно підтримувати такі умови задля текучості кадрів, що економило фінансові витрати на зарплату та медицину. Саме таке ставлення було головною причиною підтримки місцевим населенням більшовицької партії, яка презентувала себе захисником інтересів пролетарів.
Після остаточного встановлення радянської влади проголошується курс на побудову нового суспільства, яке було орієнтоване на потреби трудової людини. Тому, проблема піклування про здоров’я та побут звичайних працівників постає в центрі уваги держави.
Вже у 1924 році у Лисичанську було відкрито тубдиспансер з нічним санаторієм на 25 ліжок. У 1926 році працювало дві лікарні на 115 ліжок, 4 амбулаторії, медичні пункти на кожному підприємстві, три аптеки. Населення обслуговувало 158 медичних працівників.
Донбас ставав промисловою базою радянської держави, стрімко зростало його населення. З кожним роком збільшувалась мережа закладів охорони здоров’я, зміцнювалася їхня матеріальна база. У 1930 році в Лисичанську було споруджено нову поліклініку, а наступного року — лікарню на 55 ліжок з терапевтичним та хірургічним відділеннями. Через 10 років її розширили до 100 ліжок, було відкрито інфекційне та пологове відділення. 
В лікарні селища Верхнього також число лікарняних ліжок збільшилось у 2 рази. Тут працював дитячий санаторій на 30 ліжок. Напередодні Другої світової війни на території нинішнього Лисичанська налічувалося три лікарні на 395 ліжок, працювало 57 лікарів. Тобто, питанню медичного забезпечення населення шахтарського міста держава надавала великої ваги.
Нажаль, події Другої світової війни призвели до повного знищення здобутків 20-30-х рр., і після її закінчення довелося у короткий строк відбудовувати систему охорони здоров'я.
Проте, ентузіазм місцевого населення був надзвичайно високим і вже наприкінці 60-х років в місті працювало 7 лікарень на 1375 ліжок — в два рази більше, ніж у 1949 році. На скляному та содовому заводі діяли санаторії-профілакторії, в яких працівники мали можливість отримати фізіотерапевтичне та грязелікування, сірководневі, вуглекислі та інші ванни.
Протягом 70 - 80-х років виробнича потужність міста була максимальною,  кількість населення, особливо дитячого, швидко зростала. Виникає необхідність у підвищенні якості дитячого медичного обслуговування. В південній частині міста відкривається міська дитяча лікарня, яка швидко перетворюється на одну з провідних на Донбасі та в Україні. Починає вирішуватися проблема медичного забезпечення літнього населення, інвалідів виробництва тощо. Створюється мережа санаторно-профілактичних закладів для цих категорій населення. Тобто, сфера медичного забезпечення міста намагалася повністю охопити всі категорії та верстви населення.
За часів незалежності України на фоні занепаду державної медицини почала стрімко розвиватись приватна медицина. Лисичанськ не став виключенням. Більшість державних підприємств, колись гігантів, перестали зовсім працювати або працюють не на повну потужність. Багато лікарень, що фінансувались заводами, шахтами, фабриками, теж закрились та залишились архітектурними пам'ятками минулого.
Але, натомість, почали відкриватись приватні поліклініки, медичні центри, що не поступаються якістю обслуговування та технічним обладнанням обласним центрам країни. 
Великі зміни в лисичанській медицині сталися останнім часом у зв’язку з військовим конфліктом на Донбасі. Розвинута медична інфраструктура Лисичанська стала базою для переведених медичних навчальних та лікувальних установ. Лисичанська дитяча лікарня набула статусу обласної. Підвищення матеріально-технічної бази (у лікарню доставлено сучасне європейське обладнання, розгорнуто три операційні блоки, оновленні відділення реанімації та патології новонароджених) дає змогу приймати хворих з усієї області та й країни в цілому. Не стають виключенням постраждалі діти із зони АТО. Також, на базі лікарні почали функціонувати кафедри Луганського державного медичного університету: анестезіології, педіатрії, хірургії, реаніматології та невідкладних станів.
Отже, система медичного забезпечення в м. Лисичанськ може бути яскравим прикладом комплексного підходу в забезпеченні охорони здоров'я шахтарського населення. За умови державницького підходу до цієї справи, поваги до трудової людини, врахування потреб всіх категорій населення можна досягти високих результатів в справі підвищення рівня медичного забезпечення місцевого населення. 
Розвиток санаторно-профілактичної справи у шахтарському регіоні (порівняльний аналіз)
Піскарьова В. Р. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Велике промислове будівництво розгорнулося в Горлівці у 20-х роках. У 1933 році почав свою роботу найбільший у світі цех виробництва врубових машин, у 1928 - коксохімічний завод, 1929 рік - шахти № 19—20, у 1932 - шахта ім. Рум’янцева. У 1933 році запрацював азотнотуковий завод ім. Серго Орджонікідзе. 
У зв’язку з цим виникло питання про оздоровлення працівників. Трудівники заводів кожного року проводять відпустки в будинках відпочинку, санаторіях, вирушають у туристські походи. Тільки профспілка гірників для оздоровлення робітників тресту «Горлівськвугілля» витратила в 1968 році 300 тис. карбованців.
Було створено 22 лікарні, 33 лікувально-профілактичних заклади і 106 лікарсько-фельдшерських пунктів. Головна особливість санаторіїв - можливість оздоровлення без відриву від виробництва. Завдяки сприятливому розташуванню баз відпочинку був організований безкоштовний транспорт, який доставляє працівників підприємства від дверей санаторію до прохідних заводу і в зворотному напрямку. 
На базі відпочинку є цілий комплекс заходів, в тому числі спортивних, щоб співробітники заводів відчували себе комфортно і могли по-справжньому відпочити.  Головний принцип, якого дотримується керівництво санаторію: "Людина повинна не тільки добре працювати, а й гідно відпочивати."
В інших країнах також були організовані санаторії, але з деякими відмінностями. У Росії були створені схожі організації, але внаслідок поганої екології вони були розміщені в інших містах з відповідними умовами. Тому оздоровлення працівників придбало курортний характер, тут можна було залишитися з родиною під час відпустки або лікарняного.
У багатьох західних країнах (США, Франція) санаторіїв для робітників взагалі не існує. До відкриття антибіотиків профілакторії існували як місця для лікування туберкульозу, але після їх відкриття масово закрилися. Зараз їх аналогом можна вважати реабілітаційні центри для боротьби з наркоманією та алкоголізмом.
У країнах Східної Азії вважається, що хвороба - це всього лише відображення порушеного обміну речовин в організмі. Тому багато уваги лікарі приділяють ранній діагностиці і попередженню розвитку хвороби.  Поєднання традиційної медицини, сприятливого екологічного стану в місцях розташування санаторіїв, великої уваги до здоров'я людини і високої доступності цих організацій робить профілакторії цих країн одними з найкращих в світі. 
Набагато гірша ситуація в країні, яка є найвідомішим експортером алмазів і нафти. В Анголі (ПАР) функціонує величезна кількість заводів, але незважаючи на це, медицина знаходиться на дуже низькому рівні. Доступ громадян до медицини обмежений не тільки грошовим достатком, а й часом кольором шкіри. 
Система охорони здоров'я Південної Африки є прикладом жорсткої расової дискримінації, піддаються якій небілі жителі країн. Це робить практично неможливим не тільки профілактику захворювань, пов'язаних з робочою діяльністю, а й навіть надання першої медичної допомоги і лікування таких захворювань, як малярії, туберкульозу, черевного тифу, кору.
Розвиток земської медицини у м. Конотоп у 2 пол. ХІХ – поч. ХХ ст. 
Шиленко В.Г. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

У справі вивчення медичного краєзнавства велику цінність має дослідження розвитку медицини у невеликих населених пунктах - містечках, селищах і селах. Саме тут, до середини ХХ століття, проживала більша частина населення України, тому вивчення умов розвитку місцевої медицини має важливе наукове значення. У даній роботі мова піде про розвиток земської медицини м. Конотоп, звідки родом один з авторів. 
Як відомо, 1 січня 1864 року в Російській імперії було видано положення про організацію земських установ. Спочатку «Положення про земські установи» не включало в число обов’язкових повинностей земства справу «піклування про народне здоров’я». Однак небезпека виникнення епідемій і висока смертність працездатного населення спонукали земську адміністрацію виявляти турботу про медико-санітарне обслуговування сільського населення. 
Містечко Конотоп було досить людним, але медичне обслуговування в ньому перебувало у занедбаному стані. Влади міста майже не дбали про його благоустрій, а все більше людей потребували медичного огляду. Перший спеціалізований лікувальний заклад в Конотопі працював лише з середини 50-тих років XIX століття, засновником його вважається колезький асесор Микола Констянтинович Таравінов. 
У 1867 році Конотопська лікарня була передана Конотопському земству. З початком реформ, основою організації всієї лікарсько-санітарної справи в земстві стала дільнична медицина. Повіти були поділені на лікарські дільниці. Радіус земської ділянки становив від 10 до 40 і більше верст. У кожному з них влаштовувалася невелика лікарня (в середньому на 10-20 ліжок). У 1905 р. найбільш типовою для земської Росії була ділянка радіусом 16-17 верст; на одного лікаря тоді припадало близько 25 тис. населення. 
Саме таким чином була організована медична справа і в Конотопі. Земський лікар жив в повітовому місті і в певні дні роз’їжджав по селах, де приймав хворих в особливих виїзних пунктах. Подорожуючи від селища до селища, земський лікар втрачав в дорозі чимало дорогоцінного часу. Відомий драматург, прозаїк А. П. Чехов, за фахом лікар, так говорив своїй знайомій про земську медицину: «Сама подумай, что за жизнь у этого доктора! Непролазная грязь на дорогах, морозы, метели, расстояния громадные, народ грубый, дикий, кругом нужда, болезни». Лікарні здебільшого були в незадовільному стані: містилися вони переважно в непристосованих старих будинках без належного медичного і господарського обладнання. 
У цьому питанні м. Конотоп поталанило на людей з великим серцем. 26 вересня 1867 року Конотопське повітове земство прийняло рішення про будівництво Конотопської повітової земської лікарні на кошти, що були залишені у спадок відомим місцевим меценатом Максимом Йосиповичем Парпурою. Лікарня мала всього 16 ліжок, але була розрахована на хворих цілого повіту.
З середини 1870-х рр. земства стали поступово переходити на більш ефективну стаціонарну систему організації лікарської допомоги населенню. Лікар завідував дільничною лікарнею і вів амбулаторний прийом, а виїжджав тільки в екстрених випадках. Хоча кількість лікарів та лікарень зростала дуже повільно. У 1870 р. у всіх земствах Російскої імперії було лише 613 лікарів і 175 земських лікарень на 1500 ліжок. 
До кінця 1880-х рр. на службі в земствах числилося понад 1800 лікарів, число земських лікарських дільниць зросла до 1440, причому в половині з них була власна лікарня. До 1910 р. число земських лікарів збільшилася до 3082, а лікарень - до 1715. Лише до 1912 р. витрати земств на народну освіту стали перевищувати витрати на піклування про народне здоров’я. 
Щодо матеріального становища земських лікарів, то воно було дуже маленьким. Заробітки лікарів були невеликі - близько 800 - 1200 карбованців у рік. А. П. Чехов писав дяді  М. Г. Чехову: «Медицина у меня шагает понемногу. Лечу и лечу. Каждый день приходится тратить на извозчика более рубля. Знакомых у меня очень много, а стало быть, немало и больных. Половину приходится лечить даром, другая же половина платит мне пяти- и трехрублевки». 
Однак, проведення земської реформи дало значний поштовх до розвитку медичного забезпечення населення регіонів. У земствах з моменту їх появи працювали прогресивно налаштовані лікарі, котрі прагнули всіляко поліпшити медичне обслуговування, особливо сільського населення. Земські лікарі намагалися не відставати від досягнень науки і навіть в таких умовах прагнули поліпшити стан медицини. Земська медицина існувала, фактично, до 1920-х років, і саме колишні земські лікарі стали кадровим підгрунтям тих масштабних перетворень в місцевій медицині, які були проведені в Україні у радянський період. 
У наш час, м. Конотоп залишається одним із найрозвинутіших центрів регіональної медицини. На даний момент КЗ «Конотопська центральна районна лікарня ім. академіка Михайла Давидова» обслуговує населення міста Конотоп та району в кількості 96009 чол., із них 81903 чол. дорослих та 14706 дітей від 0 до 18 років. 11 жовтня 2013 року лікарні було надано ім’я уродженця м. Конотоп, видатного радянського хірурга-онколога Михайла Івановича Давидова. 

Розвиток Медичної школи університету м. Бірмінгем (за матеріалами британських джерел)
Харченко Е. О., Склярук Д. О. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
В даний час стало актуальним порівняння європейських і українських вищих шкіл, бо освіта закордоном вважається рівнем вище вітчизняної.  Тому, в даній роботі ми вирішили провести паралелі між Бірмінгемським університетом та Харківським національним медичним університетом.
Почнемо спочатку. У Бірмінгема довга історія медичної освіти, якою можна пишатися. Лікарні та Медична школа випустили кілька дуже відомих постатей в британській історії медицини, а лікарі Бірмінгема і вчені-медики зробили ряд важливих відкриттів. Однак все це відбувалося з дуже скромних початків. 
До середини вісімнадцятого століття Бірмінгем перетворився з невеликого провінційного містечка з населенням близько 30 000 чоловік на великий промисловий і торговий центр, але до 1766 року в місті не було лікарень або інших установ для лікування хворих. Саме в цьому році крило лазарету (також відоме як Міська лікарня) було додано в Бірмінгемський робочий будинок, який вперше відкрився в 1734 році. Робоче місце обслуговувало головним чином хворих і знедолених жителів міста і, отже, не могло задовольнити зростаючі потреби в переповнених будинках з великою кількістю жертв і хворих. 
Була необхідна нова лікарня для підтримки потреб народу. Ідея створення лікарні вже була запропонована в попередньому році Джоном Ешем, який вирішив створити лікарню загального профілю, розташованої недалеко від міста Бірмінгем. Перші кроки в медичній освіті в Бірмінгемі простежуються взимку 1767-1768 років, коли Джоном Томлінсон, першим хірургом в Бірмінгемському лазареті, були організовані заняття, що складаються з двадцяти восьми щотижневих лекцій з анатомії. 
Співробітникам лікарні було дозволено взяти двадцять чотири учня, дванадцять на медицину і дванадцять на хірургію, кожен з яких допомагав своїм керівникам з пацієнтами в лікарні протягом трьох років, перш ніж рухатися далі. Відкриття школи датується груднем 1825 року, коли місцевий хірург, Сандс Кокс, почав курс «анатомічних демонстрацій» в будинку свого батька. Швидко зростаюча кількість студентів незабаром пробудило хірурга відмовитися від навчання в батьківській хаті і знайти більш просторе приміщення. Намір Кокса полягав в тому, щоб створити належну медичну школу в Бірмінгемі. 
З терпінням і притаманною йому тактовністю, Кокс підійшов до провідних клініцистам міста, щоб зацікавити їх в цій ідеї. Зрештою, він зміг влаштувати зустріч у себе вдома 15 квітня 1828 року, в якій взяли участь дуже грамотні і шановні співробітники медичної професії, які були вражені його досягненнями і були готові допомогти. Ця зустріч вирішила одноголосно сформувати Бірмінгемського школу медицини та хірургії. І Сандс Кокс починає підходити до лікарів і хірургів лікарні, з проханням про проведення занять. Він не втрачав часу, і до 23 квітня програма лекцій була завершена. 
Сандс Кокс продовжив роботу в якості керівника, а Медична школа була відразу ж узаконена. Лікарня в цілому не бажала брати участь в клінічному навчанні, тому що багато лікарів і хірурги не були готові пожертвувати своїми прибутковими позиціями заради навчання студентів. У 1843 році медична школа зібрала компетентну команду вчителів, яка охопила всі необхідні предмети, необхідні для отримання кваліфікації. І в цьому році починаеться робота Бірмінгемського університету, у якому на сьогоднішній день навчаеться 23 500 студентів з 80 стран світу. До речі, прем'єр-міністрами Великобританії ставали випускники тільки чотирьох університетів - Оксфордського, Кембриджського, Единбурзького і Бірмінгемського. Наприклад, Н. Чемберлен і С. Болдуін.
Що ж до нашого університету, то Харківський національний медичний університет пройшов славетний історичний шлях від факультету до вищого учбового закладу. Історія вищої медичної школи Харківщини обіймає 200 років і тісно пов’язана з історією Харківського національного університету ім. В.Н.Каразіна, тому що від медичного факультету цього університету веде свою історію Харківський національний медичний університет. Імператорський Харківський університет і, зокрема, його медичний факультет зіграли видатну роль у розвиткові Харківського регіону. 
Він посилав своїх кращих представників для наданні кваліфікованої медичної допомоги воякам під час війн, мирному населенню, якому загрожували різні епідемії. За ініціативою професорів медичного факультету було створене Харківське медичне товариство, яке існує й сьогодні. Усі сторони життя університетів Російської імперії будувались відповідно до положень університетських статутів. Згідно зі статутом 1804 р., до складу медичного факультету Харківського університету входило 6 кафедр. 
Робота медичного факультету на початку його розвитку протікала в дуже важких умовах. Нічого не було підготовлено для ведення викладання. Членам факультету довелось самим піклуватися про створення найнеобхідніших закладів: анатомічного театру, кабінетів, лабораторій і клінік. Найбільш важкою і сумною умовою для функціонування факультету було повна відсутність  слухачів. Перші «дійсні» студенти-медики в Харківському університеті з’явилися в 1809 і було їх лише дві особи. Планомірне викладання на медичному факультеті почалось у 1811 році, до цього часу воно носило випадковий характер. Поступово мединий факултет набрав сили, кафедри поповнювались викладачами, повільно, але вірно почали створюватися навчально-допоміжні заклади. 
У 1814 році були відкриті перші клініки: терапевтична  і хірургчна, у кожній з них було по 6 ліжок. Довгий період підготовки до планомірної діяльності медичного факультету не міг не відбитися на кількості випущенних лікарів. За перші 30 років існування факультету він дав країні всього 301 лікаря, причому число випускників коливалося від однієї особи у 18112 році до 33 у 1828. За статутом 1835 року кількість кафедр на медичному факультеті з 6 збільшилась до 10. Вже з 1840-х років намітився певний прогрес у медичній освіті у Харкові. 
Зараз у ХНМУ викладання здійснюється на шести факультетах та 63-х кафедрах. У колективі університету працює дійсний член НАН України та два члена-кореспонденти АМН України, 4 лауреати Державних премій України, 18 заслужених діячів науки і техніки, 8 заслужених лікарів, 2 заслужених працівника освіти України, 37 дійсних членів міжнародних і відомчих академій наук. Учбово-матеріальна база університету упорядкована 6-ма учбовими корпусами. 40 клінічних кафедр університету розташовані в клінічних лікувально-?????В?????закінчене будівництво навчальної стоматологічної клініки. До речі, наш медичний університет теж славиться своїми віпускниками, а саме Р.В. Богатирьова і Д.В. Святаш. Богатирьова перебуває в розшуку. Отака слава.
Отже, Харківський медичний університет, в жодному разі, не програє Бірмінгемському. Ми побачили, що розвиток двух університетів схожий по першим крокам, які були малими, но все ж таки впевниними. І на сьогоднішній день ми маємо чим пишатись. Але, однозначно, нам є куди прагнути і що покращувати. Та ми і не стоїмо на місці. 

     

Матеріали 
студентської наукової конференції 
" Харківська інтелігенція в горнилі сталінських репресій 1937-1938 рр." 
(13 грудня 2017 р.)

«Хочу давати людям життя!»: лікар Іван Васильович Попандопуло
Джабраілова Ф.Х., Ільїн В.Г. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Політичні репресії 1937–1938 рр. стали прикметною рисою історії України ХХ ст. Напевно, найбільше вони вражають своєю алогічністю, оскільки під приводами боротьби з «ворогами народу» вони були спрямовані на винищення кращих, чесних та відданих Батьківщині людей. Одним з них став видатний лікар-акушер, організатор першого в Україні безкоштовного пологового будинку Іван Васильович Попандопуло [1, с. 160].
І.В. Попандопуло народився 30 жовтня (12 листопада) 1882 р. на Кубані у багатій селянській родині грецького походження. Іван був другою дитиною в сім’ї та подавав великі надії. 1903 року він закінчив гімназію й поступив на медичний факультет харківського університету. Оскільки коштів на навчання не було, студент заробляв сеансами масажу, згодом влаштувався співати в хорі університетської церкви, що звільняло від плати за навчання. Старшокурсника І.В. Попандопуло приймають на службу чергового лікаря до новоствореної станції швидкої медичної допомоги, де він працює протягом 10 років після завершення навчання й отримує подяку від засновника станції І.М. Оболенського за сумлінне виконання обов’язків. 
 	Під час революції 1917–1921 рр. І.В. Попандопуло бере участь у воєнних діях на боці радянської влади, отримує тяжку контузію. У 1920 р. лікар вертається до Харкова на  милицях. У губернському відділі охорони здоров’я йому доручають відкрити пологову лікарню. Іван Васильович, побачивши за війну стільки крові і смертей, рішуче береться за цю справу, пояснюючи своє рішення так: «Хірургія не для мене… Хочу давати людям життя!» [4, с. 180]. 
8 березня 1921 р. в Харкові на Москалівці  в буд. № 7 по вул. Сірохінській відкривається 47-ма (згодом 15-та) пологова та гінекологічна лікарня [там само]. Створення та робота закладу за повної відсутності коштів стали можливими завдяки зусиллям її першого головного лікаря. Один з депутатів тодішньої Харківської міської Ради та член секції охорони здоров’я так характеризував клініку І.В. Попандопуло: «Характерна особливість лікарні, що на таку кількість пацієнтів не було жодного смертного випадку. Факт випливає, на мій погляд, з уважного й дбайливого ставлення медперсоналу до своєї справи, скажу більше…» [там само, с. 181]. Харківська газета «Пролетарій» публікує листи подяки І.В. Попандопуло від пацієнток  15-ї лікарні. Лікарня перетворюється на кращий заклад свого профілю в місті й починає обслуговувати робітниць важкої промисловості.
У 1925 р. І.В. Попандопуло очолює посаду завідувача гінекологічного відділення в 9-й окружній лікарні й починає розробляти нову галузь медицини – жіночу урологію. Йшлося про лікування свищів сечового міхура, які виникали після складних пологів за відсутності кваліфікованої допомоги у селянок, зайнятих на важких роботах. І.В. Попандопуло вдалося запропонувати лікування, яке забезпечувало стовідсоткове одужання. Як результат, Івана Васильовича запрошують читати лекції на всеукраїнських та республіканських з’їздах акушерів-гінекологів.
1935 року професор І.В. Попандопуло разом з колегами створює у с. Гаврилівка  Дергачівського району першу в Україні «хату-родилку», що було кроком наближення зразкової акушерської допомоги до пацієнток на селі [там само, с. 182].
Плідну діяльність організатора акушерсько-гінекологічної допомоги в пореволюційній Україні обірвали трагічні події. У ніч на 30 січня 1937 р. до І.В. Попандопуло прийшли співробітники НКВС, здійснивши обшук помешкання. Вони арештували професора та вивезли з квартири усі особисті речі, знищивши ще не надруковану головну працю І.В. Попандопуло, внаслідок чого на 10 років було втрачено методику лікування післяпологових ускладнень [там само, с. 179]. 
Видатного лікаря звинуватили в «контрреволюційній шпигунській діяльності». Для фабрикації обвинувачення було використано національність Івана Васильовича та його міжнародні зв’язки – запрошення до Італії для консультації дружин дипломатів і те, що двоюрідні сестри професора, вийшовши заміж, виїхали на батьківщину до своїх чоловіків – до Греції. 
Давній знайомий сім'ї Попандопуло, який також зазнав арешту того ж року, зустрівся з професором в коридорі Управління НКВС і почув від нього таке: «Я все підписав, – чужим незнайомим голосом глухо вимовив Іван Васильович. – Слідчий  знущався наді мною. Я сказав, що не заслуговую такого звертання, що я – вчений, професор… І почув відповідь: «Ти не професор! Ти – лайно!» [там само, с. 185]. Івана Васильовича Попандопуло присудили до розстрілу «за зв'язок з грецькими націоналістами і спільне проведення контрреволюційної роботи». 15 лютого 1938 р. вирок було виконано. Видатного лікаря поховано в братській могилі на старому єврейському кладовищі по вул. Академіка Павлова. І.В. Попандопуло було посмертно реабілітовано 1957 року.                                                
Через десятки років сестра професора Афіна Василівна Попандопуло поділилася своїм болем. Зібравши листи, світлини брата, колись врятовані від НКВС, вона принесла їх до обласного державного архіву Харківської області, а також ознайомила з документами директорку Музею історії ХНМУ Жаннету Миколаївну Перцеву, яка й надала матеріали для підготовки цих тез.
Причину трагедії І.В. Попандопуло розкривають дії начальника Харківського обласного управління НКВС, майора держбезпеки Рейхмана, який питав дозволу в наркома внутрішніх справ М. Єжова додатково репресувати 8 тис. осіб по Харківській області з огляду на її «засміченість ворожими елементами» [там само, с. 184]. Так відданий справі лікар опинився жертвою низової «ініціативи» виконавців репресій, одиницею довільно обрахованої квоти репресованих.
Йосип Сталін побудував систему, що уможливила появу подібних «справ» й «ініціатив», за якої смерть мільйонів перетворилася на «статистику». Особливістю сталінських репресій було те, що вони передували злочину чи відкритому виступу проти влади, здійснювалися з метою «зачистки» ймовірних ворогів чи просто незручних для влади суспільних груп. Серед «незручних» для сталінізму опинилися представники дореволюційної інтелігенції, такі як І.В. Попандопуло. Найстрашнішою рисою сталінського терору було те, що він визначався необхідністю виконання своєрідного «плану», отже не потребував індивідуальної провини, ставав безособовим, не розрізняв ані талантів, ані заслуг людини перед державою, ані цінності окремої особистості.
Джерела та література:
1.	Робак І. Ю. Охорона здоров’я в першій столиці радянської України (1919–1934 рр.). / І. Ю. Робак, Г. Л. Демочко. – Харків : Колегіум, 2012. – 260 с., 14 с. іл.
2.	Кузьмина И. Ю.  Иван  Васильевич  Попандопуло  Кудесник с Москалевки / И. Ю. Кузьмина, В. П. Лебедева // Медична газета, «Медичні будні». – 2013. – 15 квітня. – № 7 (344).
3.	Лебедева В. П. Кудесник с Москалевки / В. П. Лебедева // Городская газета. – 1998. – февраль. – №7 (99).
4.	 Лебедева В. П. «Все остается людям…» / В. П. Лебедева // Греки Харьковщины : Зб. іст.-біогр. ст. – Х. : Харківське міське товариство греків «Геліос» ; ред. Е.А. Узбек. – Х., 2003. – С. 179–186.
5.	Архів Музею історії ХНМУ. Историческая справка о жизни и деятельности профессора Ивана Васильевича Попандопуло.

Репресований ректор – Дмитро Ловля
Ільїн В.Г., Кондратьєв А.С. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

Мета цих тез – показати, які обвинувачення висувалися під час сталінських репресій до керівника державної установи й обставини, що дозволяли вижити репресованим. Йдеться про директора ХМІ у 1929−1937 рр. Дмитра Сергійовича Ловлю. Виходець із селян, Д.С. Ловля брав активну участь у громадянській війні в лавах Червоної Армії, а після її завершення – в організації радянської охорони здоров`я [1].
1929 року його призначили на посаду директора Харківського медичного інституту, який на той час перебував в незадовільному матеріальному, організаційному й кадровому стані. За 5 років роботи на посаді директора Дмитро Сергійович розгорнув велику методичну роботу, зміцнив навчально-матеріальну базу кафедр, здобув повагу професорів і викладачів. У 1935 р. ХМІ під керівництвом Д.С. Ловлі став переможцем українського конкурсу на кращий вищий медичний навчальний заклад [2, с. 123]. Саме під його керівництвом 1936 року розпочалося будівництво головного корпусу ХМІ по просп. Леніна (нині Науки).
У 1937 р. Д.С. Ловлю арештували на підставі доносу [там само, с. 124]. Арешт відбувся на тлі кампанії з викриття в ХМІ «троцькістсько-бухарінських шкідників» [3]. Автори статей інститутської газети «За радянського лікаря» звинувачували Д.С. Ловлю в «насадженні ворогів народу в апараті інституту», неувазі до політвиховання студентів, намаганнях підірвати підготовку медичних кадрів через ліквідацію робітфаку [4; 5; 6; 7]. Привертає увагу лексика статей: «мерзенні шпигуни», «підлий агент фашистських розвідок», «троцькістський виродок».
Під час слідства Д.С. Ловля витримав численні моральні та фізичні тортури, але не обмовив ні себе, ні своїх колег [1]. Завдяки цьому вдалося зберігти кадровий склад ХМІ.
Д.С. Ловлю засудили за контрреволюційну діяльність до 12 років заслання на Колимі. Здавалося, що нестерпні умови праці на золотих копальнях прирекли його на загибель, але 1939 р. почався перегляд справ репресованих, які не визнали своєї провини й нікого не обмовили. Перегляду також сприяли листи з позитивними характеристиками колишнього директора від колег, серед яких були знані вчені професори М.М. Бокаріус, В.П. Протопопов. Вони характеризували Д.С. Ловлю як принципового, вимогливого, чесного керівника [8].
1940 року справу Д.С. Ловлі припинено за відсутністю складу злочину [2, с. 125]. Звільнений з табору, Д. С. Ловля повернувся до Харкова й почав працювати асистентом на кафедрі мікробіології ХМІ. Після війни в 1945 р. Д.С. Ловля став директором новоствореного Черновицького медичного інституту, доклавши великих зусиль у справу його становлення. 
Отже, за дивною логікою сталінських репресій, Д.С. Ловля вижив саме тому, що не визнав своєї провини, а також завдяки листам підтримки, які розкривають менталітет інтелігенції того часу. Попри суперечки та різні погляди, колеги Д.С. Ловлі заступились за нього, хоча й могли поплатитись за свій вчинок.

Джерела та література:
1.	Архів музею історії ХНМУ.
2.	Ловля Дмитро Сергійович // Засновники кафедр – корифеї науки Буковинського державного медичного університету. Біобібліографічний покажчик. Укладачі: Єнькова Л.Д., Жук Н.Р., Задерей С.І., Третяк В.Ю., Цимбал В.І. – Чернівці, 2015. – С. 122–127.
3.	Перцева Ж. Н. Храним память / Ж. Н. Перцева // Медичний університет. – 2006. – № 11 (2417).
4.	Викрити всю «артіль» ворога Ловлі // За радянського лікаря. – 1937. – № 43– 44 (410–411).
5.	Динкін А. Ліквідувати наслідки шкідництва на робітфаці // За радянського лікаря. – 1937. – № 43– 44 (410–411).
6.	Очистити інститут від ворогів ворогів та їх посібників // За радянського лікаря. – 1937. – № 41–42 (408–409).
7.	Посібників ворога виключено з партії // За радянського лікаря. – 1937. – № 45 (412).
8.	Служение Отечеству и долгу: Очерки о жизни и деятельности ректоров харьковских вузов (1805–2004 гг.) / Нар. Укр. Акад.; Под общ. ред. В. И. Астаховой, Е. В. Астаховой. – Харьков : Изд-во НУА : Золотые страницы, 2004. – 747 с.

«Щоденник радянського професора»
Л. П. Ніколаєва як історичне джерело доби «великого терору»
Ільїн В.Г., Луценко Л.Є. (Харківський національний медичний університет, м. Харків

У тезах здійснено спробу встановити цінність щоденника антрополога Л.П. Ніколаєва для дослідження епохи «Великого терору». 
Лев Петрович Ніколаєв, народився 28 січня 1898 року в дворянській родині. Через переслідування з боку царизму його батько філософ Петро Ніколаєв у 1904 р. емігрував з родиною до Франції, де Лев закінчив Паризький університет [1, с. 111]. Лютнева революція 1917 р. й довгоочікуване падіння монархії в Росії усунули перешкоди для повернення родини Ніколаєвих на батьківщину.
У серпні 1917 року Л.П. Ніколаєв вступив на третій курс медичного факультету Харківського університету. У 1920 р. почав працювати асистентом, а з 1924 по 1936 рік – професором кафедри анатомії біологічного факультету університету. Впродовж 1923–1929 рр. Л. Ніколаєв також керував антропологічним кабінетом Українського психоневрологічного інституту.
Завдяки професору Л.П. Ніколаєву в Україні отримала розвиток промислова біомеханіка. У 1934 році директор Всеукраїнського інституту ортопедії і травматології професор М.І. Ситенко запропонував Л. Ніколаєву створити при інституті перший в країні відділ вивчення біомеханіки [там само, с. 112]. Протягом 30–50-х рр. Лев Ніколаєв та його дружина Ольга Недригайлова розробили варіанти резекції стопи, які увійшли в широку практику лікування паралічів внаслідок поліомієліту. Широким було коло наукових інтересів вченого: промислова антропологія, питання стандартизації взуття, створення манекенів і лекал для швейної промисловості, дослідження розвитку дорослих і дітей різних національностей, біомеханіка опорно-рухового апарату, археологія, бальзамування трупів у давніх єгиптян тощо. Праці Л. Ніколаєва сприяли визнанню вітчизняної науки далеко за межами України.
1936 року Л.П. Ніколаєв, передчуваючи скорий початок нової світової війни, починає вести щоденник, в якому аналізує сталінську політику в царині науки, описує умови роботи радянських вчених й висловлює власне ставлення до існуючого в СРСР режиму. 
У щоденнику наведено факти життя радянських вчених: це підробка статистики з метою приховування стану захворюваності в УРСР; цензура наукових праць; ідеологізація науки; важке матеріальне становище науковців; цькування вчених в разі публікацій за кордоном; підтримка науки державою лише за наявності практичних результатів досліджень [2].
У 1933 р. Л.П. Ніколаєва арештували за обвинуваченням в расизмі. Він так описав умови перебування в радянській в'язниці: «В ГПУ заключённый не видит никого, кроме одного или двух следователей. Суда нет. Вернее, коллегия ГПУ... судит человека «заочно», т. е. лишь на основании материалов, представленных следователем. Мне никаких обвинений не было предъявлено. Требовали от меня признания моих «преступлений», но в чём они заключались, мне было неизвестно. Я чувствовал себя совершенно невиновным, но при таких условиях доказать мою невиновность я никак не мог» [там само]. Тоді Л. Ніколаєва випустили з в'язниці.
Дружину вченого звинуватили у фашизмі, використавши її працю про антропологію євреїв. Вчений висловив обурення з цього приводу: «Насколько все эти обвинения абсурдны, видно хотя бы из того, что эта работа была напечатана в еврейском научном журнале… Эта работа была признана фашистской потому, что, дескать, автор недостаточно ярко подчеркнул, что физическое развитие евреев улучшилось под влиянием социальных мероприятий, проведённых советской властью» [там само].
Лев Ніколаєв не обмежується розповіддю про науковців, аналізуючи загальні явища радянської дійсності. Яскравий приклад – опис приховування громадянами своєї релігійності під час перепису населення. 
Автор аналізує гучні політичні процеси, а саме суд над учасниками так званого «троцькістського паралельного центру». Колишніх членів вищого партійного керівництва було звинувачено у змові з метою повалення соціалізму й розстріляно. Л. Ніколаєв звернув увагу на суперечності справи: «Особенно интересным и таинственным кажется всем тот факт, что подсудимые не пытаются ни минуты отрицать какие бы то ни было факты и говорят о событиях, которые они могли бы скрыть. Они не обнаруживают ни малейшего желания защищаться. Самое замечательное – это то, что всё, что они говорят, явно выгодно правительству Сталина» [там само].
Порівнюючи сталінський та нацистський режими, автор підсумовує: «И те, и другие – мерзавцы и душители свободы. Но всё-таки, кто же лучше? Несомненно, бесконечно лучше в СССР… Потому что здесь хоть многие идеалы хорошие. Правда, на практике выходит совершенно иначе. Но утешаешься тем, что практика извращается глупыми или гнусными людьми... Этого нельзя сказать про фашизм. Там гнусная практика соответствует омерзительным идеалам» [там само].
Цінність щоденника Л.П. Ніколаєва полягає в тому, що на відміну від інших спогадів, основну увагу приділено не митцям, а науковцям, не епізодам арештів і катувань, а повсякденним практикам виживання й збереження людської гідності. Таким чином, уявлення про добу доповнюється свідченнями представника харківської наукової спільноти.

Джерела та література:
1.	Таршис В. Б.  Две жизни – одна судьба  / В. Б. Таршис // Ортопедия, травматология и протезирование. Научно-практический журнал. – Х., 1998. – № 4. – С. 111– 116.
2.	Николаев Л. Во власти фанатиков. Дневник советского професора / Л. Николаев [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://magazines.russ.ru/sp/2009/11/ni15.html. 

Обірвана струна Гната Хоткевича
Ільїн В.Г., Шипіцина Д.О. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

Гнат Мартинович Хоткевич (1877–1938) – видатний музикант, популяризатор народних інструментів, письменник, громадський діяч.
Ще студентом 1895 року Г. Хоткевич організував у селі Деркачах сільський театр та керував студентським театром, що гастролював Слобожанщиною. У 1903 р. Г. Хоткевич заснував перший в Україні робітничий театр, який протягом трьох рокiв дав понад 50 вистав. З-поміж драматичних творів Г. Хоткевича варто назвати п’єси «На залізниці», «О полку Ігоревім» і тетралогію «Богдан Хмельницький» [1]. В останньому творі Г. Хоткевич, на противагу офіційній російській історіографії, засудив Переяславську угоду як акт, що призвів до поневолення України Росією.
Гнат Мартинович створив кілька десятків кіносценаріїв, а також зіграв у фільмі «Назар Стодоля» роль кобзаря Кирика.
Г. Хоткевич створив близько 600 музичних творiв. Його «Поема про Байду», «Буря на Чорному морі», «Невільничий ринок у Кафі», «Осiнь», «Софрон», «Нечай», «А в полі корчомка», «Про смерть козака бандуриста», «Про Богдана Хмельницького» сьогодні вважаються народними. 
Гнат Мартинович залишив після себе багату літературну спадщину. Найвизначнішим досягненням прозової творчості Г. Хоткевича стала романтична повість з гуцульського життя «Камінна душа» (1911 р.).
Проте головною пристрастю Г.М. Хоткевича стала бандура та її удосконалення. Ще дитиною Гнат познайомився зі сліпим бандуристом «дядьком Павлом» [2, с. 41]. Так він започаткував спілкування зі сліпими музиками, ставши виразником їхніх інтересів. Перший сольний концерт юнака з бандурою відбувся 1895 р. в Полтаві.
Навчаючись у Технологічному інституті у Харкові (нині ХПІ), Г. Хоткевич мав талант для успішної кар’єри інженера – розробив власний проект дизельного поїзда на 30 років раніше від американського аналогу [3, с. 189]. Проте він полишив навчання й вирушив до Києва, де познайомився з Миколою Лисенком і приєднався бандуристом до його професійного хору. Саме тоді в Г. Хоткевича зароджується ідея довести, що бандура – універсальний інструмент, придатний не лише для супроводу співу, а й для виконання інструментальної, класичної музики, що можливі ансамблі бандуристів [2, с. 44–45]. Найпершим завданням було через організацію концертів збудити інтерес до бандури, поклавши край переслідуванням бандуристів з боку поліції, яка вважала їх жебраками й волоцюгами.
Надзвичайною подією, яка переборола консервативну думку про бандуру як відсталий зникаючий інструмент, став виступ зібраних Г. Хоткевичем кобзарів і народних музик на ХІІ Археологічному з'їзді у Харкові. Г. Хоткевич привіз до Харкова найталановитіших майстрів та крім клопотів з їхнім розміщенням і харчуванням вирішив найважче завдання – склав зі сліпих музик дуети й тріо [там само, с. 49]. Тріумфальний виступ, який проклав шлях кобзарству з запилених торгівельних майданів українських міст до усталених творчих колективів, відбувся 19 серпня 1902 р. в залі Громадської бібліотеки (нині – бібліотека ім. В.Г. Короленка).
За керівництво політичним страйком 1905 р. та «мазепинські погляди» Г. Хоткевич зазнав переслідувань з боку царської влади й емігрував до Галичини, де заснував Гуцульський театр та гастролював з концертами українських народних пісень. До Наддніпрянщини він повернувся 1912 року. Г. Хоткевич радо зустрів повалення царизму в результаті Лютневої революції, обстоював право України на самовизначення, очолив орган Центральної Ради в Харкові – комітет для скликання Крайового з’їзду українських суспільних організацій.
Після встановлення радянської влади каральні органи встановили за Г. Хоткевичем нагляд, згодом його відсторонили від викладання, позбавили можливості друкуватися та виступати [там само, с. 246].
У лютому 1938 р. Гната Хоткевича арештували як німецького шпигуна. Слідчі долучили до справи свідчення людей, з якими Г. Хоткевич не мав сталих стосунків. Вони свідчили, що музикант орієнтувався «на народну пісню, яка мусила в масах насаджувати культ козаччини і гайдамаччини» [там само, с. 250–256]. Згідно поодиноких документів справи Г. Хоткевич встиг: «В 1922 році заснувати націоналістичну організацію в зоотехнікумі. В 1927-му – таку ж саму в музичному інституті. У проміжку між цими двома датами він продався німецькому консулу, після чого завербував для нього аж сімох агентів... з 1932-го він, начебто, почав паралельно працювати ще й на терористичну організацію «УВО».» [4]. Як зазначає дослідник радянських каральних органів Е. Зуб, «зараз все це здається кричущою маячнею. Та в часи великого терору подібні звинувачення були типовими! Агентів ворожих розвідок ловили пачками». 
Дні ув’язнення Г. Хоткевича описано в спогадах О. Семененка «Харків, Харків…» – своєрідній енциклопедії українського Харкова 20–30-х рр. Автор, який теж зазнав арешту, зустрів Гната Мартиновича в квітні 1938 р. у в’язниці НКВС по вул. Чернишевській [3, с. 187]. Зустріч відбулася в «брехалівці» – камері смертників, названій так, тому що, вичавивши з людей зізнання, енкаведисти кидали до таких камер навіть знайомих людей, вже не лякаючись розповсюдження «таємниці слідства». Показано іронію, з якою Г. Хоткевич сприйняв вимушене визнання «провини»: «Що ж ви писали? – Та не знав, що писати, але добрі люди помогли» [там само, с. 188]. О. Семененко пише, що Г. Хоткевич ніколи не став би співцем радянської дійсності, яка його не цікавила [там само, с. 191]. Вірогідно, зосередженість Г. Хоткевича на традиційній культурі й стала справжнім підгрунтям арешту. 
8 жовтня 1938 р. Гната Хоткевича розстріляли [2, с. 257]. Конфіскований архів митця, включно з масштабною повістю про Тараса Шевченка, досі не знайдено. Справу Г. Хоткевича припинено «за відсутністю складу злочину» в 1956 р., а його самого реабілітовано. 
Доля родини Г. Хоткевича також трагічна. Дружину Платоніду Володимирівну було вислано до Казахстану. Повернувшись в Україну, вона жила в Криворівні й працювала в хаті-музеї Івана Франка. Старшу дочку Тетяну засудили на 10 років таборів [там само, с. 219–224]. Дочку Галину під час війни вивезли до Німеччини, після чого вона оселилась у Франції. Молодший син Богдан воював у частинах СС німецької армії, потрапив у полон до американців, які видали його радянській стороні, й провів 10 років у концтаборі [там само, с. 236–239]. Дочка Оля ще до війни оселилася у Венесуелі. Сини Євген та Володимир залишилися в СРСР: Євген працював інженером у Москві, Володимир став доктором фізико-математичних наук і ректором Харківського державного університету [5, с. 93–94].
Як увічнено пам'ять про «ентузіаста української культури»? 1995 року в с. Високому, де мешкав митець, відкрили меморіальну кімнату-музей, яка є філією Харківського літературного музею. У 1997 р. в НТУ «ХПІ» відкрито етнографічний музей «Слобожанські скарби» ім. Г. Хоткевича, керівником якого є харківський краєзнавець М.М. Красіков. Починаючи з 1998 р. у Харкові раз на три роки проводиться Міжнародний конкурс виконавців гри на українських народних інструментах імені Гната Хоткевича. Традиційно до обов'язкової програми включають одну з п'єс харківських композиторів, спеціально створену для конкурсу. 

Джерела та література:
1.	Безсмертний-Анзіміров А. Гнат Хоткевич / А. Безсмертний-Анзіміров [Электронный ресурс]. – Режим доступу: goo.gl/SNASQN. 
2.	Болабольченко А. Гнат Хоткевич. Біографічні нариси / А. Болабольченко. – К. : «Літопис», 1996. – 272 с.
3.	Семененко О. Харків,Харків… / О. Семененко. – Мюнхен, Сучасність, 1977. – 240 с.
4.	Зуб Е. «Як радянська влада Гната Хоткевича виправдовувала» / Е. Зуб
5.	[Електронний ресурс]. – Режим доступу: goo.gl/ygH7Dk.
6.	Пугач Є. П. Про Харківський університет, його справи та людей у другій половині ХХ – на початку XXI століття / Є. П. Пугач. – Х. : ХНУ імені В. Н. Каразіна, 2016. – 172 с.

Г.О. Хармандар’ян – репресований організатор онкологічної допомоги в Україні
Мутазаккі М.М. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

У 2017 р. ми згадуємо про 80-ту річницю «Великого терору» 1937–1938 років, який став  наймасовішою за всю радянську епоху політичною «чисткою». Одним з прикладів позасудового переслідування тих часів є історія одного з організаторів онкологічної допомоги в Україні – Гургена Ованесовича Хармандар’яна.
У зв'язку з розвитком рентгенології на початку XX ст. виникла потреба створення рентгенівського центру в Харкові. З проектом організації такого центру виступив відомий харківський рентгенолог Сергій Петрович Григор'єв [1, с. 91]. З його ініціативи 1920 р. було засновано Всеукраїнську рентгенівську академію (нині – Харківський НДІ медичної радіології). Проте, реалізувати свої задуми на посаді директора С.П. Григор'єву не судилося – того ж року він помирає. 
Унікальною для інституту впродовж 1925–1928 рр. була співпраця з лабораторією Марії Кюрі Інституту Радію (Париж) та з Імперським фізико-технічним інститутом (Берлін), звідки харків’яни отримали ізотопи радію [2].
Гурген Іванович (Ованесович) Хармандар’ян – радянський вчений-рентгенолог та організатор охорони здоров’я, який як четвертий директор інституту очолював його протягом 14 років. Народився вчений 15 березня 1893 р. у місті Ахалкалакі в Грузії. Закінчивши Тифліське реальне училище, навчався на медичних факультетах Юр'ївського та Харківського університетів, а також закінчив Харківський електротехнічний інститут.
Під час Першої світової війни Г.О. Хармандар’ян служив полковим лікарем в Кавказькій армії. З 1919 р. працював лікарем на залізниці. Рентгенологією Г.О. Хармандар’ян займався з 1914 р., а з 1918 р. – під керівництвом С.П. Григор'єва [3, с. 73].
Починаючи з 1928 р. Г.О. Хармандар’ян став завідувачем кафедри рентгенології 1-го Харківського медичного інституту та головою Українського союзу рентгенологів і радіологів, а наступного року – членом колегії НКОЗ УРСР. У ті роки вчений виступав з доповідями та очолював радянські делегації на міжнародних з'їздах радіологів (Цюріх, Мадрид) [4].
Після смерті С.П. Григор’єва розбудова Української рентгенологічної академії йшла повільно й не за планом, тому призначення  Г.О. Хармандар’яна директором  виявилось дуже вдалим. Він намагався розв’язати  основні проблеми, а саме – дефіцит обладнання та рентгенівських плівок, необхідність виділення коштів для закупівлі їх за кордоном, малий розмір приміщень та нестачу персоналу. Протягом кількох років вчений реорганізовує академію, розширює її структуру, започатковує нові наукові теми, розпочинає підготовку спеціалістів – рентгенодіагностів та рентгенотерапевтів, щороку організує курси для лікарів суміжних спеціальностей [3, с. 73].
1929 р. за пропозицією Г.О.Хармандар’яна було прийнято рішення про організацію в Україні мережі онкологічних диспансерів [5, с. 1089]. З його ім’ям пов’язане також створення журналу «Вопросы онкологии», скликання 1931 р. у Харкові 1-го союзного з’їзду онкологів.
Як вчений Г.О.Хармандар’ян був автором 46 наукових праць і двох монографій, присвячених організації рентгенологічної допомоги. Багато праць присвячено рентгенотерапії запальних захворювань, виразки шлунку, рентгенодіагностиці патологічних змін кісткової системи [4]. Він вперше піддав рентгенологічному вивченню моторно-евакуаторну функцію шлунка за умов гіпнотичних станів, довівши вплив емоцій на функцію цього органу.
 У 1936 році Г.О. Хармандар’яна призначають директором  Московського інституту рентгенології та радіології. Одночасно він залишається головним інспектором Наркомату охорони здоров'я СРСР. 
 На вершині кар'єри 1939 р. Г.О. Хармандар’яна раптово заарештували за обвинуваченням у причетності до контрреволюційної організації та шпигунстві й розстріляли [3, с. 76]. Вченого реабілітували в 1955 р.
Які ж сторінки життя вченого могли використати слідчі НКВС для фабрикації справи? Враховуючи, що в результаті діяльності сталінських карних органів реальні факти набували протилежного зловісного значення, можемо припустити, що основою для звинувачення в шпигунстві стали закордонні відрядження вченого, а контрреволюційність могли «вивести» з дорадянських часів, коли юнак 1908 р. вступив до лав ворожої до більшовиків партії соціалістів-революціонерів, за що арештовувався царською поліцією [там само, с. 73]. Втім, про свою колишню партійну приналежність Г.О. Хармандарьян чесно написав в службовій анкеті ще 1925 р. [там само, с. 72]. Така відвертість могла коштувати вченому життя.

Джерела та література:

1.	Шармазанова О. П. Історія розвитку рентгенології у Харкові (1900–1926) / О. П. Шармазанова, М. О. Бортний, В. В. Шаповалова // Проблеми безперервної медичної освіти та науки. – 2017. – № 1 – с. 91.
2.	Державна установа «Інститут медичної радіології ім. С.П.Григор’єва Національної академії медичних наук України»[ Електронний ресурс]. — Режим доступу : http://medradiologia.kharkov.ua/index.php?id=42
3.	Кисільова  Т. О. Г.О. Хармандар’ян: напівзабута постать української медичної рентгенології / Т. О. Кисільова // Наука та наукознавство —2011. – № 1 – с. 73.
4.	Пилипенко М. І. До 120-ліття Г.О.Хармардар’яна / М. І. Пилипенко, Н. О. Артамонова [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://repo.knmu.edu.ua/bitstream/123456789/4852/1/16_92.pdf.
5.	Тагер И. Хармандарьян Гурген Иванович / И. Тагер // БМЭ. – 1963. – т. 33. – с. 1089.

«Справа УФТІ», або як творча свобода перетворилась на «контрреволюційну діяльність»
Пономарьова К.С. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

Наприкінці 20-х рр. радянське керівництво поставило завдання форсованої індустріалізації, що вимагало наукового забезпечення. Водночас, концентрація наукових установ в Москві та Ленінграді не задовольняла потреб рівномірного розвитку інших республік [1]. Постало питання про «децентралізацію фізики». У 1928 р. академік А.Ф. Іоффе інціював створення низки нових наукових центрів, зокрема, Українського фізико-технічного інституту (УФТІ) в Харкові.
УФТІ створювався швидкими темпами, держава не шкодувала для цього коштів. Для налагодження роботи до Харкова з Ленінграда приїхало біля двадцяти фізиків [2]. Первинна атмосфера творчої свободи дала потужний поштовх успіхам молодого колективу, перетворила інститут на міжнародний центр теоретичної та експериментальної фізики.
В УФТІ було організовано першу в країні кріогенну лабораторію під керівництвом Лева Васильовича Шубникова [3, с. 50]. Першими в СРСР і другими в світі 10 жовтня 1932 р. уфтінці розщепили атомне ядро штучно прискореними частинками. Досягнута реакція стала основою розвитку атомної енергетики.
Незабаром, в Харкові з’явилося багато іноземних фахівців з Великобританії, США, Німеччини, Австрії. Частина з них були комуністами, які рятувались від переслідувань з боку нацистів. Інші за умов Великої депресії переїхали до СРСР в пошуках роботи. На запрошення керівництва інстиуту до Харкова прибули відомі фізики П. Дірак, Ф. Ланге,  Б. Подольський, М. Руеманн, Ф. Хаутерманс, П. Эренфест та ін. [2; 3, с. 50].
На жаль, творчу розкутість, яка панувала в УФТІ швидко було затиснуто в жорсткі рамки. Трагічні події розпочалися 1 грудня 1934 р., коли директором інстиуту став Семен Абрамович Давидович, який не мав наукового авторитету серед співробітників.
У березні 1935 р. уряд СРСР дав інституту завдання на низку технічних розробок військового призначення. В перспективі це означало перетворення УФТІ з вільного співтовариства вчених на закриту установу, згортання міжнародних контактів, звільнення усіх іноземців, жорсткий внутрішній режим. Між співробітниками інституту і новим керівництвом почався конфлікт [2]. Через відмову займатися військовими дослідженнями, фізики зазнали репресій. 
Заарештованим інкримінували участь в антирадянській контрреволюційній групі, яку очолювали керівник 1-ої кріогенної лабораторії Л.В. Шубников і керівник теоретичного відділу Лев Давидович Ландау [там само]. Згідно з висновком обвинувачення, групу було створено ще в Ленінграді, результатами її діяльності, нібито, й виявився «бунт» наукового колективу УФТІ проти військової тематики. 
Внутрішні інститутські конфлікти на тлі зміни курсу в країні, коли завершувалося формування тоталітарного режиму, не могли не привести до фатального кінця. Репресій зазнали майже всі провідні вчені інституту, в тому числі, Л.Д. Ландау [4]. Непересічних вчених Л.В. Шубникова, В.С. Горського та Л.В. Розенкевича  було розстріляно в листопаді 1937 р. [3, с. 52].
Постраждали й закордонні фахівці. Якщо раніше керівництво УФТІ ставило собі в заслугу співпрацю з європейськими вченими-антифашистами, то тепер зусиллями НКВС вони «перетворилися» на шпигунів та диверсантів, а їхнє запрошення стало одним із головних обвинувачень проти директорів інституту І.В. Обреїмова та А.І. Лейпунського. Міжнародні наукові зв’язки із позитивного фактора перетворилися в статтю кримінальних обвинувачень. 1937 року НКВС заарештувало начальника будівництва дослідницької станції глибокого охолодження УФТІ Олександра Вайсберга та його друга, хіміка Конрада Вайсельберга, які прибули з Відня. На захист заарештованих виступили Альберт Ейнштейн, подружжя Ірен і Фредерик Жоліо-Кюрі. Проте, згодом сталінська влада передала А. Вайсберга до рук гестапо [2]. 
Таким чином, «чистка» призвела до того, що УФТІ перестав існувати як центр теоретичної та експериментальної фізики європейського масштабу, а деякі з переданих нацистам учених, наприклад Ф. Хаутерманс, були залучені до розробки німецької атомної зброї. 
Як би склалася доля учених, якби вони погодились виконувати нав'язану їм роботу? Мені здається, що вони просто любили свою справу, щиро хотіли своїми науковими досягненнями допомогти Батьківщині, але в той же час не уявляли свою працю без повної свободи думки та дій. Створення УФТІ й безпрецедентне державне забезпечення досліджень на початку створили ілюзію такої свободи, яка виявилася оманливою для молодих фізиків-ентузіастів. 

Джерела та література:

1.	Воробьев В. В. Лев Ландау и «антисоветская забастовка физиков» / В. В. Воробьев. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.ihst.ru/projects/sohist/papers/viet/1999/4/92-101.pdf. 
2.	Дело украинского физико-технического института [Електронний ресурс]. – Режим доступу:  http://cripo.com.ua/print.php?sect_id=9&aid=64379. 
3.	Корж М. «Справа» УФТІ / М. Корж // Краєзнавство. – К., 1995. – 1. – С. 50–52.
4.	Роман І. О. Трагічна доля науковців УФТІ в період сталінських репресій (20-30 рр. ХХ ст.) / І. О. Роман // Чотирнадцяті Сумцовські читання : збірник матеріалів наукової конференції «Музей і сучасність: актуальні проблеми музейної діяльності», 18 квітня 2008 р. – Х., 2008. [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://museum.kh.ua/academic/sumtsov-conference/2008/article.html?n=165.

«Кривавий 1937-й» на Харківщині
Романюк М.О. (Харківський національний університет будівництва й архітектури, м. Харків )
 Метою роботи є загальний огляд перебігу репресій періоду 1937–1938 років на Харківщині.
Політичні репресії в СРСР набули масового характеру в лютому-березні 1937 р. після пленуму ЦК ВКП(б), на якому лідер партії Й. Сталін заявив, що країна опинилася у надзвичайно небезпечному становищі через підступну діяльність саботажників, шпигунів і диверсантів.
Здійснення наказу наркома внутрішніх справ СРСР М. Єжова за № 00447 від 30 липня 1937 р. «Про операцію з репресування колишніх куркулів, кримінальників та антирадянських елементів» на Харківщині було доручено капітану державної безпеки Леву Йосифовичу Рейхману. Новий призначенець прибув до Харкова на початку серпня 1937 р. і вже 7-го числа підписав свій перший наказ як заступник начальника УНКВС по Харківській області [1]. 
Оновлений апарат обласного управління НКВС мусив відразу зосередитися на реалізації так званої «куркульської операції» в одному з найбільших промислових регіонів України. Згідно з оперативним планом НКВС УРСР на Харківщині передбачалося заарештувати та засудити до смертної кари 1500 куркулів і кримінальників та ізолювати 4 тисячі «ворожого елементу» на 8-10 років у виправно-трудових таборах. Для виконання цього наказу потрібно було налагодити чітку роботу всього чекістського апарату, а оперативно-розшукова діяльність в Харкові на той час кульгала. Незважаючи на суворі накази керівництва, співробітники відділів УНКВС під час проведення масових операцій не приділяли достатньої уваги питанням своєчасної реєстрації слідчих справ та обліку обвинувачуваних. Все це призводило до того, що співробітники невчасно й не належним чином оформлювали справи на заарештованих [1]. Проте зважати на існуючі прогалини в документообігу не доводилося. Розпочата в масштабах країни чистка вимагала від органів держбезпеки зосередитися більше на кількісних показниках акції, ніж на дотриманні юридичних моментів.
Масштабні каральні акції проти антирадянських елементів, що стартували влітку 1937 р. за задумом організаторів «Великого терору» повинні були зачепити й близьке оточення «класових ворогів». 15 серпня 1937 року з’явився оперативний наказ наркома внутрішніх справ СРСР М.Єжова за № 00486, який визначав критерії визначення покарання для дружин та дітей «зрадників батьківщини» [2]. До кінця 1937 р. у слідчих ізоляторах Харківщини перебувало 682 дружини «зрадників батьківщини».
Одночасно з «куркульською операцією» в Харківській області здійснювалися чистки й серед національних груп. Першою у серії «національних операцій» НКВС в липні 1937 р. стала «німецька», в рамках якої арешту підлягали німецькі громадяни, які працювали в оборонній промисловості СРСР та на залізницях. Кількість заарештованих під час «німецькій лінії» на Харківщині у другому півріччі 1937 р. сягнула 952 особи.  Далі було реалізовано «польську операцію», а також переслідування так званих «харбінців» – колишніх службовців Китайсько-Східної залізниці та реемігрантів з Далекого Сходу. «Харбінці» звинувачувались у диверсійній та шпигунській діяльності на користь Японії [3].
Ліквідація залишків антирадянських політичних партій, «українських націоналістів», «церковників» відводилася 4-му (секретно-політичному) відділу УНКВС Харківської області, який складався з восьми відділків [4].
Репресії зачепили й армію. Наприкінці серпня 1937 р. харківські чекісти висунули звинувачення у «військовій змові» командувачу Харківського військового округа командарму 2-го рангу Івану Дубовому, його заступнику, комкору Семену Туровському тв начальнику штабу ХВО Петру Соколову-Соколовському. У результаті «чистки» Харківського гарнізону у другій половині 1937 р. було заарештовано 442 особи. До репресій у лавах армії долучилися новопризначений у серпні 1937 р. командуючий військами ХВО Семен Тимошенко та член військової ради округу бригадний комісар Костянтин Озолін. Наприкінці листопада 1937 року С. Тимошенко та К. Озолін звітували перед керівництвом про те, що з Харківського військового округу було звільнено 1113 осіб. Попри активну участь у чистці партійної організації окуругу, Костянтин Озолін також став жертвою репресій. Кавалера двох Орденів Червоного Прапора було розстріляно як «ворога народу» [5].
Виявлення та покарання «ворогів народу» продовжилися й наступного року. Згідно постанови Політбюро ЦК ВКП(б) термін здійснення «куркульської операції» та заходів «з розгрому шпигунсько-диверсійних контингентів з числа поляків, латишів, німців, естонців, фінів, греків, іранців, харбінців, китайців, румун, болгар та македонців» подовжувалися до квітня 1938 р. За таких обставин національні операції стали головним напрямком роботи Управління НКВС в Харківській області [6].
В Україні було заарештовано 265.669 осіб. Тоді ж розглянули справи 198.918 осіб, з них 123.421 було розстріляно, 68.823 – відправлено до виправно-трудових таборів, 4124 – ув'язнено в тюрмах, 1067 – засуджено до заслання й тільки 658 осіб – звільнено. На Україну припала приблизно п'ята частина загальносоюзних арештів і розстрілів [7].

Джерела та література:
1.	Державний архів Управління внутрішніх справ Харківської області (далі - ДА УВС ХО). Колекція документів. – Наказ НКВС УРСР № 345від 05.09.1937.
2.	ДА УВС ХО. - Колекція документів. Наказ по УНКВС ХО № 1/627 від 25.08.1937. 5. ДА УВС ХО. - Колекція документів
3.	. ДА УСБУ ХО, спр. 014022, арк. 83.
4.	ДА УСБУ ХО, спр. 08839, арк. 86-87.
5.	ДАХО, ф. 69, оп. 1, спр. 274, арк. 80
6.	ДА УСБУ ХО, спр.01893, арк.2.
7.	ДА УСБУ ХО, спр. 01893, арк. 2.

Будинок «Слово» в культурному житті сучасного Харкова
Федченко В.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харкова)

Кожний народ має свою історію, свій особливий національний код, який формує риси характеру нації. Любов до Батьківщини вимагає знання її культури, бо неможливо любити та захищати те, чого не знаєш. У цих тезах я хочу зосередити увагу на процесі повернення в культурну свідомість харків’ян символа Харкова часів національного відродження 20-х рр. – будинку «Слова».
Будинок «Слово», що знаходиться по вулиці Культури, 9 (в ті часи – вул. Червоних письменників, було побудовано наприкінці 1920-х рр. за проектом архітектора Михайла Дашкевича коштом кооперативу письменників та держави [1]. У ті часи радянська влада, намагаючись завоювати прихильність народу, взяла курс на українізацію. Столичний Харків став центром культурного життя. Українські письменники, які приїхали сюди з сіл і навіть з Києва, не могли дозволити орендувати квартиру, бо ціни в Харкові були вищі за київські. Одним з тимчасових притулків для митців став будинок спілки селянських письменників «Плуг», голова якої С. Пилипенко опікувався творчою молоддю. Літератори працювали в комірках, на кухнях, спали на підлозі. Зокрема, так поневірялися П. Тичина, який спав на столі, використовуючи замість матрацу власні рукописи, та В. Сосюра, який першу зиму в Харкові провів на горищі редакції газети «Вісти», де написав поему «Червона зима».
1926 року письменники звернулись до влади з проханням побудувати кооперативний будинок. Ідея будівництва будинку для літераторів зародилася якраз в літературному об'єднані «Плуг». Кооператив очолив Остап Вишня, а місце його правої руки посів С. Пилипенко [2]. Влада профінансувала проект. 
Конструктивістський та утилітарний, будинок був призначений зробити життя митців зручним: мав ліфт, телефонізовані просторі квартири, солярій на даху для засмагання, дитячій садок у цокольному поверсі. Про гостроту проблеми з помешканням свідчить те, що письменники заселилися до будинку 1929 р. ще до завершення ремонтних робіт. 
1 грудня 1934 р. убивство С. Кірова дає Й. Сталіну підставу для початку масових репресій під виглядом боротьби з тероризмом. Але вже невдовзі письменники, які мали різне минуле (дехто за часів Громадянської війни воював проти більшовиків), потрапили під пильну увагу НКВС, після чого почалися арешти. Із жертв вибивали зізнання щодо участі в неіснуючих терористичних організаціях. Хвиля репресій зачепила 40 квартир із 66. Розстріляно – 33, заслано на довгі роки – 3, померло в засланні – 2, самогубство - 1, убито або померли за незрозумілих обставин – 1 [3]. Багатьох мешканців будинку «Слово», зокрема, Леся Курбаса, Миколу Куліша, Григорія Епіка, Михайла Ялового, Валер'яна Підмогильного, розстріляли на Півночі в сумнозвісному урочищі Сандармох у листопаді 1937 р. Розстріляних реабілітують, починаючи  другої половини 50-х рр.
Сьогодення будинку «Слово» знов набирає обертів. Проводиться багато акцій, зокрема, провідну роль грає популяризаторська діяльність Літературного музею.  Харківський ЛітМузей створено в квітні 1988 р. з ініціативи харківських письменників. На сьогодні там зберігається близько 30 тисяч предметів, що стосуються української літератури. Експозиція музею присвячена різним періодам мистецької активності впродовж ХХ ст., починаючи від українського модернізму. Зараз музейна експозиція знаходиться на реконструкції, але музей не припиняє проводити лекції та інші культурні заходи. Зокрема, акція «Кав'ярня Пока в ЛітМузеї» – це 12 особливих заходів, присвячених  1920-м рр. Раз на місяць ЛітМузей перетворюється на простір у стилі кав'ярні того часу, де любили збиратися літератори. Відвідувачі зможуть скуштувати улюблені напої та ласощі котрогось із письменників, побути учасником творчої текстової лабораторії, дізнатися невідомі історії [4]. Волонтерка та сучасна мешканка будинку Анастасія Ковальова, небайдужа до його історії, стала ініціатором створення першого інформаційного ресурсу про будинок та епоху 20-х рр. в Харкові – сайт «ПроСлово» [3]. Сайт містить усю необхідну інформацію для необізнаних з історією будинку, таймлайн, англомовну версію, посилання на інші джерела інформації. А. Ковальова виступила також як модератор екскурсій будинком, ігор та лекцій в рамках вшанування пам’яті про письменників-мешканців будинку.
Насамкінець, історія будинку «Слова» в контексті трагічної та суперечливої епохи знайшла відгук на загальнонаціональному рівні в жовтні 2017 р., коли в кількох містах України за участі відомих політиків та діячів культури відбулися відкриті покази документального фільму Тараса Томенка «Будинок «Слово» [5]. Велика кількість охочих переглянути фільм на цих показах наочно свідчить про наявність в суспільстві інтересу до вимушено забутих славетних надбань нашої культури й про актуальність їхнього повернення до сучасного широкого культурного простору.

Джерела та література:
1.	Будинок «Слово» [Електронний ресурс]. – Режим доступу:  goo.gl/9svgyJ.
2.	Шемигон Р. Харьковский дом «Слово» — элитная «мышеловка» для представителей «расстрелянного возрождения» / Р. Шемигон [Електронний ресурс]. – Режим доступу:  goo.gl/T7mWSY. 
3.	Будинок «Слово». Історія дому та його мешканців [Електронний ресурс]. – Режим доступу:  http://proslovo.com/timeline.  
4.	«Кав’ярня Пока» – креативний простір у Харківському літературному музеї [Електронний ресурс]. – Режим доступу:  goo.gl/2TXUTN.
5.	Павленко Е. Фильм «Будинок «Слово» в Харькове: нескучный урок истории [Електронний ресурс]. – Режим доступу:  goo.gl/Y1YXs3. 
Сутність і особливості «Великого терору» 1937–1938 рр.
Халілрахманов К.Р. (Харківський національний університет будівництва й архітектури, м. Харків)
Сталінські репресії – масовий терор, здійснений в СРСР впродовж 30–50-х рр. ХХ ст. за вказівками одноосібного диктатора партії та держави в той період – Й. Сталіна. До репресивних акцій відноситься розкуркулення селян та Голодомор 1932–1933 рр., чистка в лавах ВКП(б), армії та НКВС, депортації  етнічних груп, гоніння проти «соціально ворожих елементів» і «саботажників», до яких часто зараховували представників інтелігенції, масові ув'язнення й розстріли «ворогів народу».
Поширеність критичних настроїв у лавах ВКП(б) на початку 30-х рр. на тлі загострення господарської кризи особливо тривожила партійну олігархію, сформовану Й. Сталіним, який з 1922 р. відповідав в партії за кадрову політику. Наприкінці 1932 р. ОДПУ дістала завдання виявити характер, зміст і масштаби розповсюдження опозиційності серед партійців. Готувалася перша чистка серед комуністів після розгрому організованих угрупувань супротивників Й. Сталіна в партії – так званих «лівої» та «правої» опозицій, очолюваних Л. Троцьким та М. Бухаріним [1 , с. 235]. Вже те, що нова чистка готувалася за умов, коли в партії не залишилося організованої опозиції Й. Сталіну, свідчить про початок специфічного сталінського терору, спрямованого не тільки проти ідейних опонентів чи представників ворожих класів, а проти будь-яких супротивників особистої диктатури нового вождя.
10 грудня 1932 р. Центральний комітет партії ухвалив постанову про початок чистки, згідно з якою призупинявся прийом у партію нових членів.
В Україні чистка відбувалася в два етапи: з червня по грудень 1933 р. – в Київській, Донецькій, Одеській і Вінницькій областях, з травня 1934 до січня 1935 р. – у Харківській, Дніпропетровській і Чернігівській областях. Після чистки розгорнулися кампанії перевірки. Прийом у партію відновився тільки з листопада 1936 р. Загальна кількість виключених із партії під час кампаній сягнула 112 тис. осіб [там само, с. 228–229]. Навесні 1937 р. в КП(б)У залишалося на обліку 297 тис. членів і кандидатів партії, тобто, на 254 тис. осіб менше, ніж було на початок 1933 р. 
У січні 1933 р. Сталін надіслав до України П. Постишева з диктаторськими повноваженнями. У нього було два завдання: по-перше, навести лад у колгоспах після каральної реквізиції продовольчих запасів у «боржників» по хлібозаготівлях, яка призвела до Голодомору; по-друге, «втихомирити» українську інтелігенцію, як потенційного носія сепаратизму. Він упорався з обома завданнями.
Чистка поч. 30-х рр. в України фактично стала початком «Великого терору» 1937–1938 рр., коли репресії набули максимальної інтенсивності. Друга назва цієї історичної доби – «єжовщина» – пов'язана з М.І. Єжовим, який на посаді наркому внутрішніх справ став основним організатором репресій.
Репресії переросли в масові після пленуму ЦК ВКП(б) в лютому-березні 1937 р., коли було заарештовано М. Бухаріна та О. Рикова, а Й. Сталін заявив, що країна опинилась у надзвичайно небезпечному становищі через підступну діяльність саботажників, шпигунів і диверсантів.  На основі підписаного Й. Сталіним 2 липня 1937 р. рішення ЦК ВКП(б) з’явився оперативний наказ по НКВС СРСР, за яким у найближчі чотири місяці підлягали викриттю й репресіям 269 тис. «ворогів народу». Із них 76 тис. чоловік зарахували до першої категорії (розстріл), 193 тис. — до другої (ув’язнення в тюрмі або таборі) [там само, с. 230–231]. Щоб полегшити виявлення такої кількості «ворогів», чекістам дозволялося використовувати фізичні методи впливу на допитуваних. Під тортурами люди часто були змушені визнавати себе винними в скоєнні неіснуючих злочинів, давати неправдиві свідчення проти рідних або знайомих. 
Служіння Й. Сталіну вірою й правдою не врятувало компартійно-радянське керівництво України. Із 62 членів ЦК КП(б)У, обраного XIII з’їздом української партійної організації в червні 1937 р., 56 було звинувачено у ворожій діяльності [там само].
Кожен мав можливість написати анонімний донос на свого сусіда, викладача, товариша з обвинуваченням у шпигунстві, зраді Батьківщині, диверсії, тероризмі, контрреволюційній агітації, шкідництві. Виконавці не перевіряли достовірність доносів і заарештовували всіх обвинувачених. У суспільстві поширювалася взаємна підозрілість і страх.
Жертвами репресій, які повинні були виявити потенціальні вогнища опору сталінській диктатурі й зачепили усі верстви населення, протягом 1933–1938 рр. стало 360 тис. громадян України [там само, с. 232]. Але головний удар було спрямовано проти мозку нації – інтелігенції. Як наслідок, народ був знесилений репресіями духовно й фізично.
З кінця 1938 р. хвиля масових репресій почала спадати. У грудні того року в газеті «Правда» з’явилася коротка інформація про звільнення М. Єжова від виконання обов’язків наркома внутрішніх справ. На цій посаді його замінив Л. Берія. На XVIII з’їзді ВКП(б) у березні 1939 р., стало очевидно, що становище Й. Сталіна в партії та державі істотно зміцнилося. Старі кадри партії більшовиків були винищені майже повністю. Ставати в опозицію Сталіну ніхто більше не наважувався.
Таким чином, головною метою репресій можна назвати подальше утвердження в партії та державі одноосібної диктатури Й. Сталіна, яка, однак, виникла мирним шляхом внаслідок формування партійного бюрократичного апарату та як відповідь на специфічні запити частини партійного керівництва. Практично налаштований лідер, який мав безпосередній вплив на формування кадрової політики в партії, Й. Сталін краще відповідав ентузіазму тих партійців, які хотіли побудувати соціалізм в окремо взятій країні, не чекаючи світової революції [2, с. 258–259]. Він обґрунтував цю конкретну ціль, яка утверджувала віру рядових комуністів у власні сили. Саме тому, завдяки низовій підтримці, Сталін переміг своїх більш талановитих опонентів в партії спочатку мирним шляхом. Інша справа, що надалі він використав ті низові запити та мандат довіри в своїх особистих цілях, які ототожнював з цілями держави.
Здійснюючи терор, сталінський режим, як і будь-який тоталітарний, використовував розпливчасті терміни для боротьби з інакомисленням і в цьому розумінні сталінський терор не був суто класовим, як «Червоний терор» часів Громадянської війни. Завданням цього терору була атомізація суспільства як такого, а не боротьба проти якогось класу. Так само точно визначеним не міг бути й терор за нацистського варіанту тоталітаризму, який крім «точних» расових критеріїв також використовував для обвинувачень розпливчаті формулювання, наприклад, «образа честі», під яку підпадав невизначений спектр дій.
До наслідків сталінського терору в Україні можна віднести знищення політичної, наукової та мистецької еліти, порушення суспільних зв’язків, руйнування етнічної свідомості, поширення суспільної депресії. Водночас, треба розуміти, що репресії нерівномірно зачепили різні суспільні верстви, що серед іншого пояснює, чому з початком німецької агресії проти СРСР більшість його громадян все-таки виступило на захист країни.

Джерела та література:
1.	Кульчицький С. Україна між двома війнами (1921–1939 рр.) / С. Кульчицький. – К. : «Альтернативи», 1999. – 336 с.
2.	Такер Р. Сталин. История и личность: Путь к власти. 1879–1929; У власти. 1928–1941 / Р. Такер. – М. : Издательство «Весь мир», 2006. – 864 с., илл.

Матеріали студентської наукової конференції «Бій під Крутами: гортаючи сторінки історії сторічної давнини»
 (6 березня 2018 р.)

Бій під Крутами: криваві події минулого століття
Волков І.І., Чернуха О.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

У наш час важко знайти українця, який не чув би про бій під Крутами. Проте ця подія протягом 70-ти років замовчувалася радянською владою, зазнавала впливу вигадок в історіографії. Плутанина фактів, поширення різних за своєю суттю відомостей сприяли сильній міфологізації бою під Крутами. Історичними постатями висловлювались досить протилежні погляди на цю подію. У даній роботі ми будемо намагатись сформувати найбільш вірогідну картину тих доленосних для України подій. Вони стали ніби індикатором боєздатності армії УЦР і не зовсім вірного політичного курсу.
Передумовою виступу більшовиків, що призвів до трагічних подій, було ігнорування УЦР вимог щодо припинення роззброєння загонів червоноармійців. Наступ на Київ вівся двома групами, які пересувались вздовж залізниць.
Внаслідок агітаційної діяльності більшовиків, через загальну деморалізованість військ, регулярна армія УНР фактично мала лише 15 тисяч осіб. На початку січня 1918 року в Києві відбулося віче студентства, на якому було вирішено створити курінь січовиків. Під загрозою виключення із спілки, до нього зобов’язали вступити всіх студентів-українців. До складу куреня також увійшли учні Другої української гімназії, учні гідротехнічної школи, Київської українізованої військово-фельдшерської школи. 8 січня 1917 року дві сотні першої Київської юнацької школи прибули з метою охорони кордонів України на залізничну станцію Бахмач, згодом до них приєдналися ще дві сотні. Вони мали саморобний бронепотяг з гарматою. І тільки 14 січня прибув Студентський курінь. Отже, головну військову силу складали вихованці військових шкіл. Проте часто згадується лише героїзм Студентського куреня. Боєм керував Аверкій Гончаренко, завданням якого було припинити наступ ворога.
Угрупування більшовиків складалися із російських солдатів, брянських червоноармійців та балтійських матросів. Чисельність особового складу складала близько 5 тисяч чоловік. Командування наступом більшовиків на Київ вів головний командувач радянських військ Міхаїл Муравйов.
Бій відбувся 29 січня 1918 року. Попри перевагу військ більшовиків у чисельності, бій тривав близько 5 годин. Згідно найпоширенішої версії, спочатку загін більшовиків, які наступали на Київ, був обстріляний юнкерами і студентами, які тримали оборону. Згодом до більшовиків прибула підтримка, а у захисників Крут почали закінчуватись набої і з’явилась небезпека оточення. Забравши постраждалих, українське військо відійшло до ешелону з метою відступу. Згодом виявилося, що у його складі немає роти студентів, що знаходились найближче до залізничної станції. Під час відступу рота втратила вірний напрям шляху і вийшла на станцію Крути. Після того, як командуючий П. Єгоров дізнався про втрати особового складу (300 чоловік), він наказав розстріляти 27 полонених студентів. Загальні втрати серед українців склали 250 чоловік (з них студентів – 80 чоловік).
М. Порш обвинувачував в смертях студентів офіцерів, які занадто рано дали команду машиністові ешелона рушати, а Д. Дорошенко стверджував, що офіцери були у стані алкогольного сп’яніння. Це вказує на моральний стан офіцерського складу. Опозиція покладала вину на УЦР. Це має деякий зміст, оскільки керівництво УЦР на протязі становлення бажало автономії України у складі Російської Федерації, і помилково розглядало регулярну армію скоріше як засіб агітації. Про непідготовленість армії до справжніх бойових дій свідчить також те, що із нібито 300-тисячної армії на момент трагічних подій 29 січня майже не залишилось тих, хто здатний виконувати свій військовий обов’язок перед Батьківщиною. Незважаючи на те, що бій під Крутами замовчувався в СРСР, в діаспорі з’являлися історичні праці, які були присвячені цій події. Письменники і поети звеличували подвиг українців, які одні з небагатьох будь-якою ціною намагалися зупинити ворога. 
Нам слід завжди пам’ятати цю й інші події, які символізують непідробний патріотизм. Кожен українець має знати, якою ціною здобувалася незалежність своєї Батьківщини. Адже без знання минулого, у країни немає майбутнього.

Бій під Крутами: гортаючи сторінки історії сторічної давнини
Пелих І.М., Чернуха О.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

На сьогоднішній день, перед Україною стала загроза її цілісності та суверенітету. Нам знову потрібно ставати до збої та боронити свої кордони від втручання ззовні. Історія нашої держави пов’язана з постійною боротьбою за свою самобутність та незалежність. Історія приводить багато прикладів мужності та героїзму наших співвітчизників, які брали участь в тих чи інших військових діях. Один з яскравих прикладів - мужня битва між студентами київських університетів та радянських військами, яка відбулася біля залізничної станції Крути недалеко від Ніжина – 16(29)січня 1918 року.
 «...Народ, творячи з якоїсь події легенду, — а Крути, без сумніву, є й будуть однією з найвеличніших легенд нашої нації — знає, що він робить. Народна мудрість і національний геній — це найвища земна справедливість: творячи свої легенди та міфи, цебто підносячи дану історичну подію до височини надісториччя, ніколи — щодо вибору тієї події — не помиляються. Не помилилися вони й у випадку Крут», — так написав видатний український поет – Є.Маланюк, про ті видатні події. 
Згідно, з фактами які нам відомі можна сказати що бій під Крутами – велика битва всього українського за свою незалежність своїми останніми силами. Кожен з хлопців довів своїм життям, що готові віддати найдорожче за Україну. Саме цим молодикам Павло Тичина присвятив свій вірш – «Пам’яті тридцяти». З таких малих битв народжується і показується справжня мужність нації. Ми вважаємо це битва не студентів та молодиків, а боротьба всього нового і молодого проти старого і непотрібного. Навіть, дивлячись на події нашого часу, дуже важко створити, відстояти, замінити те до якого вже всі звикли. Одна справа замінити, щось у матеріальному сенсі, а набагато важче змінити у світосприйнятті людей, яке з часом кам’яніє і не спроможне змінюватись. Саме в цьому, ми думаємо, є причина всіх війн та непорозумінь. Тому, що кожен бажає довести свою думку іншому, використовуючи, для цього будь які методи та ресурси. 
Для того, аби швидше звикати до нового та перелаштовуватися до чогось іншого потрібно вчитися, тобто здобувати освіту. Завжди для українців освіта і знання коштували дуже дорого, більшість, навіть, фізично не мали можливості здобути її. Ті кому пощастило вивчитися(українська інтелігенція) намагалися створити вільну та незалежну державу. Але їхні сили були занадто слабі. Як ми  думаємо, саме через недостатню освіту більшості населення, Україна втратила свою Незалежність. Основна та найефективніша зброя в будь які часи – інформація, тобто, пропаганда. Саме цим й скористалися більшовики, підкоривши більшість обіцянками «про світле майбутнє», а інтелектуальну еліту нації, яка мала свою точку зору вони знищили за допомогою сили. Саме це нам доводить, битва під Крутами своїм прикладом, що тільки коли кожен відстоює, в першу чергу, інтереси  держави, а вже потім свої, коли всі сфери державного управління працюють злагоджено, коли армія не просто існує, але й діє. Тільки в такому випадку нас не хто не подолає, навіть найсильніший ворог з наймогутнішою армією в світі! 
За висновок хочу сказати – у наших головах повинно бути  фундаментальна думка - що не які гроші, не  наймогутніша армія, яка б у нас не була, ні які політичні та економічні досягнення нашої держави – усе це  не матиме сили, якщо не будемо єдині морально! 
Цю трагедію ми повинні пам’ятати, як повчальний урок трагічної історії нашої держави, бо якщо ми забудемо, то це неодмінно знову повториться.  Якщо, поразка буде на полі бою(як це було в бою під Крутами) - не дуже страшно, а страшніша та ганебніша поразка – та яка буде у наших головах, коли вітри чужих думок зламають деревце нашого світобачення..

Матеріали студентської наукової конференції «Валентин Отамановський  в українській революції 1917-1921 рр.: до 125-річчя з дня народження» 
(3 березня 2018 р.)

Валентин Отамановський в українській революції  1917–1921 рр.
Матяжова С.В., Чернуха О.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
	Валентин Дмитрович Oтaмaнoвcький (літературний псевдонім «Зoлoтoпoлець») представник української інтелігенції, який сенсом свого життя вбачав служіння Україні. 27 лютого цього року виконується 125 років від дня його народження. Він був вченим-краєзнавцем, перекладачем, видавцем, письменником, відомим політичним діячем, учасником українського національно-визвольного руху 1917–1918 рр [1].  Наприкінці життя викладав латину в Харківському медичному інституті.	                                              	Щe пiд чac нaвчaння в гiмнaзiї він мaв кoнфлiкти  з виклaдaчaми нa ґрунтi національних прагнень. Родина Отамановського не підтримувала [2], бо вважала себе російською.                                                                                                                          	 Нaвчaючиcь в Київcькoму  пoлiтeхнічнoму iнститутi прaцювaв гoлoвою тepмiнoлoгічної кoмiсії при гуртку «Нaтурaлiст», який нaлeжaв до нaпiвлегaльнoї Укрaїнcькoї студeнтcькoї грoмaди. В інституті продовжує формуватися його національна позиція. 
          	В 1914 році 21-річний Отамановський став засновником таємної організації  «Братство самостійників», яка ставила за мету державну незалежність України.  Братство видає нелегальний друкований орган — «Вільна думка». Швидко організація набуває сили.  Стає, завдяки конспірації , невразливою для жандармів та поліції. Не кожен всередині  організації  знав справжні прізвища своїх товаришів. 
З цих причин збереглося мало інформації про членів «Братства самостійників, які входили  і до iнших iснуючих на той час пapтій та opганiзацій, де пропагували ідею самостійності України. В 1916 році «Самостійники» засновують легальне видaвництвo «Вернигopa». Видaвництвo друкує твори світoвoї клacики перекладені укpaїнською мoвoю. 15 березня 1917 року, після Лютневої революції, Отамановський стає ініціатором формування в Києві штабу української міліції для наведення порядку . Починається фopмування пepшoї кiнної сoтнi.  		 				
21 квітня 1917 року Всeукpaїнcький Нaцioнaльний Кoнгpec oбирaє Отaмaновcькoгo до cклaду Цeнтpaльнoї Paди. Це дeпутaтство булo кoрoткостроковим. Oтaмaновський ввaжає за нeoбхідне зaйнятиcя партiйнoю та літepaтуpнoю діяльнicтю. Видaвництвo, під його керiвництвoм, зaсипaє Укрaїну пpoпагандною літератуpoю.  В цей час на бpoшуpaх видaвництвa «Вepнигopa» мicтиться гacлo: «Чepeз нацioнально-територiaльну автонoмiю до Самостiйнoї Укpaїни!»  Він poзуміє нeoбхідність збpoйної бopoтьби. За його учaстю ствopюється «Укpaїнcький вiйcькoвий клуб ім. гeтьмaнa П.Пoлубoткa» та готуєтьcя  ґрунт для oб’єднaння вciх «самocтiйникiв».					 
У склaдi Пepшoї юнaцькoї війcькoвoї шкoли імeнi Бoгдaна Xмeльницькoгo  29 сiчня 1918 poку Вaлeнтин Отaманoвcький беpe учacть у бoї пiд залiзничнoю cтaнцiєю Кpути з бiльшoвицькими чacтинами [4]. Він був зв’язкoвим сoтникa Авepкiя Гончаpeнкa.							Гетьманcький пepeвopoт зacмутив Отaмaновcькoгo. Йoму булo пpикpo спостеpiгати антинаpoдний куpc гeтьмaнcькoгo уpяду . В квтні 1918 р. «бpaтчики» ствopюють військове тoвaриство старшин - «Батькiвщинa». Отаманoвcький беpe активну учacть в діяльнocті товapиства. 10 липня вiдбулoся наpoдне вiчe, очoлeнe  В.Отаманoвcьким. Пicля цих пoдiй вiн їдe з кpaїни.  1918–1920 pp. пеpeбуває за кopдоном. 
Під пceвдонімом «Зoлотополeць» в 1919 р вихoдить його повіcть «Син Укpaїни».  У Відні, як пpeдставник видaвництва «Вepнигора», відповiдaє за випуск шкiльних підpучникiв  для укpaїнських oсвiтніх заклaдiв. Він не беpe участі в полiтичнoму житті , але воpoже стaвитьcя  до paдянcькoї влaди. З кiнця 1919 р. cxиляєтьcя до cпiвпpaці з paдянcькoю влaдoю під впливoм В.Винничeнкa, пеpeoсмислюючи peволюційні пoдії [3].  На семінаpi у Відeнcькoму університeтi  він намaгаєтьcя oбґpунтувaти ствopeння укpaїнської paдянcької дepжaви. Можливо це було щиро, а може він випpaвдовував свій намip повepнутися в Укpaїну. В червні 1920 р. Отаманoвcький повepтається до Укpaїни, де poзпочинається нoва глaва  йогo життя.						
Вaлeнтин Отамaновcкий всупepеч всім cвoїм «гpiхам» пepед paдянською влaдою ,будучи  пpитягнутий у судoвiй спpaві і вистaвлeний на сумнозвicний пpoцес в беpeзні-квтні 1930 р відбув вaжкe, незаcлужeне покapання, але зміг зaхиcтити кандидaтcьку і згодом доктopcьку диcepтації з істopії piдного Поділля.  Був peaбілітований лише в cepпні 1989 року. 
Оцiнити вагу внeску Вaлентинa Отаманoвcького в Укpaїнську peволюцію ми до кінця не зможемо. І зараз, коли для нас відкриваються правдиві сторінки історії українського народу, він поправу відноситься до лав найвідданіших синів Батьківщини, які ставили інтереси незалежної України вище власної долі.
Джepeла і літepaтура:
1.	Poбaк І. Ю. Вaлeнтин Отaмaнoвcький – вчeний, революцioнер, opганiзатop нaуки / І. Ю. Poбак, З. С. Caвчук. – Х. : Колeгiум, 2013. –184 с.
2.	Отаманoвcький В.Д. Мoє кaяття // Пoдiльська cтapoвина: Наук. збipник нa пoшaну вчeнoго і кpaєзнaвця В.Д.Отаманoвcького. – С.20–21		
3.	Вiсник КНЛУ. Сepiя Істopiя, економiкa, філocoфія. Випуск 17. 2012
4.	Кoт С. І Вaлeнтин Отaмaнoвcький // Кpути. Сiчeнь 1918 року: Док., матepiaли, дocлідж., кінocценapiй / Іст.-культуpoл. т-во «Гepoї Кpут»; упopяд. Я.Гaвpилюк. – К., 2008. – 840 с.

Вaлeнтин Отaмaнoвcький в укpaїнcькій peвoлюції 1917-1921 pp: нaукoвa діяльніcть
Pудeнкo В. P., Чернуха О.В. (Xapківcький нaціoнaльний мeдичний унівepcитeт, м. Харків)
Віднoвлeння втpaчeниx бібліoгpaфічниx тa іcтopичниx дaниx вaжливиx іcтopичниx пocтaтeй нa пoчaтку 20-x poків XX cтoліття є дужe aктуaльним нaпpямoм icтopичниx дocлiджeнь нa cьoгoднi.
В дaнiй poбoтi зa мeту взятo aнaлiз дocягнeнь i пpaктичнoї дiяльнicтi В.Д. Oтaмaнoвcькoгo в нaукoвiй, мeдичнiй тa фapмaцeвтичнiй гaлузi; нa ocнoвi цьoгo aнaлiзу дoвecти вaгoмicть йoгo дocлiджeнь в cтaнoвлeннi cучacнoгo кpaєзнaвcтвa, мeдицини, a oтжe, визнaчити знaчущicть нaдбaнь вчeнoгo тa звepнути увaгу нa йoгo внecoк у poзвитoк icтopiї мeдицини тa aптeчнoї cпpaви.
Вaлeнтин Дмитpoвич Oтaмaнoвcький – видaтний icтopик, бiблioгpaф, видaвeць i пиcьмeнник, icтopик мeдицини й aптeчнoї cпpaви, гpoмaдcький i пoлiтичний дiяч, пeдaгoг, opгaнiзaтop нaуки, дoктop icтopичниx нaук, пpoфecop, пepeклaдaч i знaвeць бaгaтьox мoв. [2].
Зaxoплeння бiблioтeчнoю cпpaвoю, cклaдaння бiблioгpaфiї piднoгo кpaю мaлo дужe вaжливe знaчeння у життi Oтaмaнoвcькoгo. Бeзучacнicть тa нeзнaння ocoбливocтeй poзвитку кpaєзнaвcтвa дужe бeнтeжили Oтaмaнoвcькoгo. З мeтoю пoпуляpизaцiї знaнь пpo icтopiю piднoгo кpaю тa уcунeння пpoгaлин з цiєї тeми Вaлeнтин Дмитpoвич вiдкpив пpи Вiнницькiй фiлiї Вceнapoднoї бiблioтeки ВУAН пepший кpaєзнaвчий ocepeдoк у кpaї нaукoвo-мeдичнoгo цeнтpу – Кaбiнeт виучувaння Пoдiлля [1] (квiтeнь 1924 p.). 
Вiн був пoчaткiвцeм в cфepi cиcтeмaтичнoгo кoмплeкcнoгo дocлiджeння тa пoшиpeння знaнь icтopiї кpaю, йoгo культуpнoї cпaдщини тoщo. Кaбiнeт виучувaння був cтвopeний для дocлiдницькoї poбoти з вивчeння piднoгo кpaю; вчeний poзpoбив бiблioтeчнo-бiблioгpaфiчну бaзу для дocлiдникiв, пpoвoдив пpocвiтницьку poбoту. Цe, бeзумoвнo, булo вeликим дocягнeнням Вaлeнтинa Дмитpoвичa, aджe у цi poки укpaїнcькa дiяльнicть булa зaбopoнeнa ( цe poзцiнювaлocя як зpaдa ). Вiн oчoлювaв Кaбiнeт виучувaння дo cвoгo apeшту в 1929 p. Вoднoчac Oтaмaнoвcький, пpoявляючи зaцiкaвлeнicть дo книгoдpукувaння, зaпoчaткувaв мicцeвий Музeй дpуку в 1928 p..
Вжe нa cepeдину 1920-x poкiв фoнди бiблioтeки нaлiчувaли пoнaд 110 тиcяч тoмiв, iз якиx 40 тиcяч були зaкaтaлoгiзoвaнi, 90 нaймeнувaнь унiкaльниx pукoпиciв тa cтapoдpукiв, a тaкoж вiддiл «Пoдoлiкa», в якoму виcвiтлювaлacя piзнoмaнiтнa лiтepaтуpa пpo Пoдiлля, нaдpукoвaнa кiлькoмa мoвaми cвiту. Ocoбливий ceнc Вaлeнтин Дмитpoвич нaдaвaв cтвopeнню нaукoвoї бiблioгpaфiї кpaю. Вiн ocoбиcтo cкoмпoнувaв cepiю бiблioгpaфiчниx тa нaукoвиx кapтoтeк i peєcтpiв (зoкpeмa включaючи бioгpaфiю Кoцюбинcькoгo). 
Упpoдoвж 1926 poку булo дoукoмплeктoвaнo й зaкaтaлoгiзoвaнo пpecу Пoдiлля, щo oxoплювaлa мaйжe cтoлiття (1838–1926 pp.), мaлa пoнaд 200 нaзв, пpиблизнo 13000 oкpeмиx нoмepiв. В.Д. Oтaмaнoвcький зaбeзпeчувaв нaукoвo-мeтoдичнe кepiвництвo мepeжeю кpaєзнaвчиx ocepeдкiв, якi aктивнo cтвopювaлиcя в нaceлeниx пунктax Пoдiлля, зoкpeмa кpaєзнaвчиx музeїв у Тульчинi тa Мoгилeвi-Пoдiльcькoму. I вce цe впepшe в Укpaїнi! Визнaчнoю пoдiєю в poзвитку кpaєзнaвчoї бiблioгpaфiї cтaлo видaння у Вiнницi «Чacoпиciв Пoдiлля». Укpaїнcькa бiблioгpaфiчнa лiтepaтуpa, здeбiльшoгo тa, щo cтocуєтьcя пepioдичниx видaнь, зa чaciв В.Д. Oтaмaнoвcькoгo булa щe мaлo poзpoблeнa. Тoму кoжнa пpaця нa зpaзoк збipникa «Чacoпиcи Пoдiлля» ввaжaлacя зa вeликe дocягнeння укpaїнcькoї бiблioгpaфiї. Як нaпpям дiяльнocтi вiдoкpeмилacя мeтoдичнa poбoтa.
Пpaцюючи упpoдoвж 1924–1928 poкiв в apxiвниx cxoвищax у пoшукax мaтepiaлiв пpo Вiнниччину, В.Д. Oтaмaнoвcький упepшe зiткнувcя iз джepeлaми з icтopiї мeдицини тa aптeчнoї cпpaви. Вoни зaцiкaвили дocлiдникa. Вiдтoдi icтopiя мeдицини cтaлa oдним з нaпpямкiв йoгo нaукoвиx iнтepeciв. I пepшoю cтудiєю вчeнoгo-кpaєзнaвця в цiй cфepi cтaлa пpaця «Дo icтopiї мeдицини тa aптeчнoї cпpaви у Вiнницi й Вiнницькoму пoвiтi дpугoї пoлoвини XVIII cт.», нaпиcaнa нaпpикiнцi 20-x poкiв, a нaдpукoвaнa в 1930 p.. 
Пepeглянувши coтнi aктoвиx книг з бaгaтьмa тиcячaми фaктiв, у цiй poбoтi вчeний oкpecлив кapтину poзвитку мeдицини тa aптeчнoї cпpaви нa Вiнниччинi. Вiн тpимaв у pукax piдкicнi дoкумeнти з icтopiї мeдицини Вiнницi тa Вiнницькoгo пoвiту, якi, нa жaль, були втpaчeнi нaзaвжди зa чaciв Дpугoї cвiтoвoї вiйни. Тaким чинoм, ми мoжeмo упeвнeнo cтвepджувaти, щo пpaця В.Д. Oтaмaнoвcькoгo «Дo icтopiї мeдицини тa aптeчнoї cпpaви у Вiнницi й Вiнницькoму пoвiтi дpугoї пoлoвини XVIII cт.» – цe унiкaльнe дocлiджeння з icтopичнoгo i мeдичнoгo кpaєзнaвcтвa.
Тeopeтичнi й мeтoдичнi нaпpaцювaння В.Д. Oтaмaнoвcькoгo вплинули нa caмoфopмувaння cучacнoгo poзумiння кpaєзнaвcтвa. Фaктичнo, вci вoни увiйшли дo пpoгpaми укpaїнcькoгo кpaєзнaвcтвa XX–XXI cтoлiть. Впepшe в укpaїнcькiй нaуцi виoкpeмлювaлиcя музичнe, лiтepaтуpнe, бiблioтeчнe i бiблioлoгiчнe кpaєзнaвcтвo. Йoгo пpaцi (ocoбливo «Кpaєзнaвcтвo нa Пoдiллi») мaють вeличeзнe знaчeння для зacнувaння кpaєзнaвчиx ocepeдкiв у будь-якиx peгioнax. 
Poль В.Д. Oтaмaнoвcькoгo в кpaєзнaвcтвi визнaчaєтьcя щe й тим, щo вiн зaпpoвaдив нoвi шляxи у poзpoблeннi мeтoдики кpaєзнaвчoї пpaцi. Oкpiм цьoгo, вiн дoклaв бaгaтo зуcиль для фopмувaння кpaєзнaвчoї бiблioгpaфiї. В.Д. Oтaмaнoвcький тaкoж зaпpoвaдив кpaєзнaвчий pуx. «Кaбiнeт виучувaння Пoдiлля» вiдiгpaв нeaбияку poль у єднaннi кpaєзнaвцiв. Кpaєзнaвчий pуx нa Пoдiллi нaбpaв мacoвoгo xapaктepу, oxoпив як piзнi шapи iнтeлiгeнцiї,тaк i пpeдcтaвникiв iншиx вepcтв нaceлeння. [3]
Тaким чинoм, дiяльнicть В.Д. Oтaмaнoвcькoгo знaчнoю мipoю poзкpилa вci cтopoни i нaпpями кpaєзнaвcтвa: вивчeння кpaю; пoпуляpизaцiю нoвиx знaнь чepeз публiкaцiї, дiяльнicть бiблioтeк, виcтупи, виcтaвки; poзгopтaння музeйнoї cпpaви; пaм’яткo-oxopoннa дiяльнicть; opгaнiзaцiйнo-мeтoдичнa poбoтa. Цiлкoм oчeвиднo, щo дiяльнicть В.Д. Oтaмaнoвcькoгo - взipeць кpaєзнaвчoї poбoти.
Cпиcoк викopиcтaниx джepeл
1.	Кaбiнeт виучувaння Пoдiлля [Eлeктpoнний pecуpc]/Peжим дocтупу: http://www.library.vn.ua/publications/2011/Cabinet.html
2.	Poбaк I. Вaлeнтин Oтaмaнoвcький – бopeць зa укpaїнcьку дepжaвнicть / I. Poбaк // Вicник Київcькoгo нaцioнaльнoгo лiнгвicтичнoгo унiвepcитeту. Cep. : Icтopiя, eкoнoмiкa, фiлocoфiя. - 2012. - Вип. 17. - C. 154-160. - Peжим дocтупу: http://www.irbisnbuv.gov.ua/cgibin/irbis_nbuv/cgiirbis_64.exe?I21DBN=LINK&P21DBN=UJRN&Z21ID=&S21REF=10&S21CNR=20&S21STN=1&S21FMT=ASP_meta&C21COM=S&2_S21P03=FILA=&2_S21STR=Vknlu_Ief_2012_17_24
3.	Poбaк I. Вaлeнтин Oтaмaнoвcький як oдин з фундaтopiв cучacнoгo вiтчизнянoгo кpaєзнaвcтвa / I. Poбaк // Кpaєзнaвcтвo. - 2014. - № 3-4. - C. 46-55. - Peжим дocтупу: http://nbuv.gov.ua/UJRN/kraeznavstvo_2014_3-4_8
Великий борець за українську державність 
Дроздова Н., Чернуха О. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

Д	Рiзним  «аспектам життєдіяльності Валентина Дмитровича Отамановського (1893–1964 рр.) – вiдомого громадського та політичного дiяча, науковця, письменника, перекладача, педагога – присвячено значну кiлькість наукових праць, які побачили свiт в роки незалежностi України. Серед них слiд вiдзначити «дослiдження В. Верстюка i Т. Осташко [1; 2], С. Кота [3], О. Малюти [4], І. Робака та З. Савчук [5] та iн.»
«	Свiй шлях у полiтиці В. Отамановський почав ще у 1914 р. як iдейний провiдник таємної організації «Братство самостійників», яка» була заснована у Варшаві і поширювала націоналістичні ідеї переважно серед молоді. «Самостiйники» вивчали» iсторичне минуле українського народу, поширювали публiкації Д. Донцова та М. Мiхновського. Друкованим органом цiєї»органiзації було «нелегальне видання «Вільна думка». З 1916 року «самостiйники» створили видавництво «Вернигора», яке  відстоювало думку про необхіднiсть переорiєнтації» української культури з Росії на Західну Європу [5, c.16-17].
«	У цей час, намагаючись врятуватися  від переслiдувань полiції, В. Отамановський працював уповноваженим» Комiтету вiдділу харчових пунктiв Пiвденно-західного фронту Всеросійського Союзу мiст. У iсториків немає єдиної думки щодо участi «самостійникiв» та «В. Отамановського у подiях, пов’язаних зi створенням УЦР. Деякi вважають,» що саме вони першi, а не ТУП інiціювали її створення. «
«У дослідників не викликає «сумнiву прiоритет Валентина Отамановського у створеннi  збройних сил українського народу, саме за інiціативи Валентина 2 (15) березня 1917 р. у «Києві почалося формування штабу української мiліції та першої кiнної сотні. Разом з М. Мiхновським трохи пізніше Валентин «органiзував товариство «Український вiйськовий клуб iмені Гетьмана Павла Полуботка» та вiйськовий «клуб під назвою «Батькiвщина» [5, c.19].
«8 (21) квiтня 1917 року на Українському» Нацiональному Конгресi Вaлентина Отaмановського було обрано«до складу УЦР від «самостійників». 
«	У квітні 1917 р. «самостійники» вiдкликали В. Отамановського з УЦР, оскiльки» вважали, що більш доцільним для нього буде займатися партiйною та лiтературною» діяльністю. «Потягом перших місяців «революцiї у видавництві «Вернигора» під керівництвом» та за прямою участю Отамановського вийшла значна «кiлькість листiвок і плакатів патріотичного та антиросійського спрямування, а також» низка брошур націоналістичного змiсту («Катехiзм українця», «Українцi та москвини», «Гетьман Iван Мазепа», «Гетьман Полуботок», «Гетьман Петро Дорошенко»). 
«Одночасно В. Отамановський , притримуючись створеного» ним «Українського військового клубу імені Павла Полуботка», продовжував займатися» питаннями розбудови українських збройних сил. 1 (14) червня 1917 р. Відбувся» установчий з’їзд «Союзу української державності», а 19 червня в Києві було зібрано віче, в якому» брали участь близько 2500 людей, скликані «Союзом» під гаслами» української державності.
«	Продовжуючи роботу у «друкованому органі «Вернигора», В. Отамановський «готувався до ІІІ Українського вiйськового з’їзду, який відбувся «у Києві на початку листопада 1917 року. На з'їзді Валентин Отамановський виступив від «Союзу української державності» з промовою, в якій проголосив» необхідність розбудови самостійної «незалежної Української Республіки [6, с.61].
«	Вітаючи проголошення ІІІ» Універсалом УНР, В. Отаманський одночасно» був розчарований тим, що УНР не мала «суверенного «статусу. Тому «на Всеукраїнському» з’їздi самостiйницьких «груп у «груднi 1917 року разом «з iншими «самостійниками» Отамановський увійшов до» складу Української партії» соціалістів-самостійників (УПСС),» метою якої була незалежність «України та вирішення» аграрного питання шляхом» націоналізації усієї «землі та безоплатної передачі «її селянам.» До проголошення IV» Універсалу партія «знаходилась в опозиції до УЦР, критикувала» її земельну політику» [5, c.23; 7].
«	Згодом В. Отамановський  залишив» політику і зробив «акцент на роботі «у «Вернигорі». Видавництво почало» друкувати переважно» шкільні підручники. Через «нестачу паперу «роботу довелося перенести» до Відня.
«	У Відні Отамановський» не займався політичною «діяльністю. Наприкінці» 1919 року під впливом» В. Винниченка Отамановський поступово» змінює свою думку  щодо подій» революції та наважується» до співпраці з радянською» владою. До цього « рішення його підштовхнула й тяжка «хвороба батька, що знаходився «у Києві. Влітку 1920 року» В. Отамановський повертається «в Україну. Настає новий етап в його житті.
Отже, Валентин Отамановський посiдав» активну громадську позицiю щодо вiдродження» української державностi, брав активну» участь в подiях Українськoї нацiонально-демoкратичної» революцiї, тому сучасні українські дoслідники» приділяють значну увагу громадській» і полiтичній дiяльності Отамановського» в роки націoнально-визвольних змагань, особливо» у першi два рoки» ревoлюції. 
Джерела» і» лiтература»»»

1.»Вeрстюк В. Ф. Укрaїнськa Центральна Рaда: перiод становлення / В. Ф. Верстюк // Український « iсторичний журнал. – 2007. – № 2. – С. 23–46.
2.»Вeрстюк В. Ф. Дiячі Українськoї Центральнoї «Рaди: бiогр. довiд. / В. Ф. Вeрстюк, Т. Остaшко. – К. : [б. в.], 1998. – 255 с.
3. «Кoт С. І. Вaлeнтин «Отaмановський / С. I. Кoт // Крyти. Сiчень 1918 рoку: дoк., мaтерiали, «дoслiдж., кiносценарій / Іст.-культурoл. т-во «Герoї Крyт»; упoряд.» Гаврилюк Я. – К., 2008. – С. 663–674.
4.» Мaлюта О. Отaмaновський «Вaлентин «Дмитрoвич / Oльга Малюта // Українські історики ХХ столiття : бiбліогр. довiд. / Ін-т iсторії Укрaїни НАН України. – К., 2006. – Ч. 3. – С. 165–169.
5.» Рoбак I. Ю. «Вaлентин Oтамaновський – революцiонер», вчeний, органiзатор науки /  З. С. Савчук., I. Ю. Робак» – Х.: Кoлегiум, 2013. – 184 с. (іл. 35 с.).
6.» Млинoвецький  Р. Haриси з iсторії українських визвольних змагань 1917–1918 рр.: (про що «iсторія мовчить»). - Т. 2 [Електронний ресурс] / Р. Млинoвецький. - 2-ге вид., перегл. i значно доповн. - [Б. м.]: Чужинa, 1973. – 590 с. – Режим» доступу: http://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/3825/file.pdf
7.» Гeращенко Т. С. Укрaїнськi самостiйники в «нацiонально-визвольній боротьбі в 1917 – на початку 1918 рр. [Електронний ресурс] / Геращенко Т. С. // Вперед: [електрон. журн.]. – Рeжим» доступу: vpered.wordpress.com/2010/02/18/українськi-сaмостійники-в-нацiональ/. – Назва з «екрану.
8.» УЦР: док. і» матерiали. У 2 т. Т. 1. 4 бeрезня - 9 грудня 1917 р. / НAН «Укрaїни, Iн-т iстoрії Укрaїни, Цeнтр. дeрж. архiв вищих органiв»влaди i упр. України; [редкол.: В. А. Смoлiй (вiдп. ред.) та iн. ;упoряд.: В. Ф. Вeрстюк та iн.]. – K.: Нaук. дyмка, 1996. – 588 с.: iл.

Матеріали студентської наукової конференції «Слобожанські скарби» до Міжнародного дня пам'яток і визначних місць
(16-17 квітня 2018 р.)

Будинок Захаржевських - Задонських - архітектурна пам'ятка першої половини XIX ст.
Ракша А. С. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Великий Бурлук - районний центр Харківської області. Місто було засноване в середині 17 століття для захисту південних кордонів Російської імперії від нападу татар. До 1680 року землі по річці Бурлук були у власності старшин Харківського полку, а потім перейшли у помістя полковникові Костянтину Григоровичу Донцю. В степовій частині Харківської губернії на початку XVIII Яків Михайлович Донець-Захаржевський центром своїх володінь вибрав село Великий Бурлук. 
Кам'яні служби збудовані Яковом Михайловичем Донець-Захаржевським. Церква з 1826 року по 1839 рік будувалася Андрієм Яковичем Донець-Захаржевським. Дерев'яний будинок було розпочато, і ним же закінчено, генералом Воїном Дмитровичем Задонським (близько 1835 року), одруженим на Єлизаветі Андріївні Донець-Захаржевській, дочці будівельника храму.
Будівництво цього мистецького архітектурного об'єкту було розпочато ще за життя батька Андрія Яковича - Якова Михайловича. Відомий архітектор Георгій Лукомський у своїх дослідженнях «Старовинні садиби Харківської губернії» виданої у Петрограді 1917 року писав: «Общий план усадьбы не трудно уловим. Прямо против дома, продолговатого й сравнительно большого, по оси с ним, но вдали на холме, на виду-храм. Очевидно место, удачно выбранное, было взято в зависимости от дома».
Садибу Донець-Захаржевських у Великому Бурлуці можна вважати поки що недооціненою архітектурною пам'яткою Харківщини. Свого часу, в XVII ст., ця садиба вважалася однією з найкрасивіших на Слобожанщині. Справжньою «родзинкою» садиби є не її архітектура, а неймовірна і, навіть, у чомусь містична історія, що пов'язана з цими місцями. У 1919 р. в зруйнований маєток випадково зайшов білогвардійський офіцер Федір (Алі) Ізенбек. Він-то і знайшов у старому мішку в'язку дерев'яних дощечок, розписаних незрозумілими знаками. Пізніше ці дощечки назвали «Велесовою книгою» - пам'яткою давньослов'янської докириличної писемності. На жаль, дощечки були втрачені в роки Другої світової війни, зберіглося лише кілька відбитків. 
На даний час від садиби зберігся тільки дерев'яний палац та відбудована церква. Зараз садиба в приватній власності - в ній живуть люди і доступ до неї обмежений. Палац досить важко знайти тому, що він розташований на зачиненій території. Зараз  це територія гаражів та  стоянки сільгосптехніки. На жаль, палац уже не є центровою спорудою містечка. Від парку нічого не залишилось. Річка Бурлук дуже обміліла та занедбана. Палац потроху руйнується і занепадає.
Центральний парк культури і відпочинку імені Максима Горького
Бєлічкова В.О. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

Мода на міські парки-сади торкнулася північних околиць Харкова в кінці XIX століття (1893 рік), коли на обох сторонах вулиці Сумської міська влада виріши запропонувати місцевим жителем створити свій власний Версаль зі зручними для гуляння, катання верхи та екіпажах доріжками з мальовничими галявинами. Не дивлячись на те, що виділена ділянка знаходився за містом, багато обивателів багатих і не дуже, студентів, викладачів, гімназистів підключилися до роботи з облагороджування місцевості для проведення свого культурного дозвілля.
Так що на момент офіційного урочистого відкриття в 1907-ому площа нової зеленої перлини в пейзажному стилі (крім трьох центральних регулярних алей), що отримала ім’я на честь Миколи ІІ (1868 – 1918), зросла від запланованої більш ніж в два з половиною рази і досягла сорока гектар, а багато дерев за витонченим кованим парканчиком були прикрашені пам’ятними табличками з іменами тих, хто їх посадив.
Більшовицький переворот 1917-го, в наслідок якого Харків перетворився на епіцентр бойових дій, на довгі роки занурив парк в пучину забуття. Нова радянська влада ненадовго згадала про нього лише як про носія царської спадщини, щоб перейменувати в кінці 1919 року.
Гідного уваги тепер вже «Комунального» парк як частина міського пейзажу удостоївся лише в 1930-х: його площу згідно первісного проекту від 1894 року було збільшено до ста тридцяти гектарів, виникли трамвайне і тролейбусне сполучення з центром міста, очищено від самосіву велику частину території, споруджено дитячу залізницю.
До святкування сімдесятиріччя знаменитого радянського письменника (1868 – 1936) зелена перлина отримує своє нинішнє ім’я – Центральний парк культури і відпочинку ім. Максима Горького, який в передвоєнне десятиліття з відкриттям Зеленого театру і музичної естради, кінотеатру і павільйону-читальні, атракціонного містечка і тиру, парашутної вежи і стадіону «Динамо» по сусідству поступово перетворився на улюблене місце проведення дозвілля харків’ян.
Під час Другої світової війни 1939 – 1945 інфраструктура парку була здебільшого зруйнована, унікальні дерева – знищені (у тому числі єдиний в Україні кедровий гай), а в його площі німецькі окупанти пристосували під цвинтар своїх полеглих вояків.
Другий розквіт в житті парку настає в післявоєнний період (50-ті – 60-ті роки ХХ століття), коли на його знову насаджених алеях (близько трьох мільйонів екземплярів дерев і кущів різних сортів) і відновлених майданчиках проходять масові гуляння та виставки з вогняними шоу і розважальними програмами, збираючи в святкові дні до ста тисяч чоловік, чому сприяло зведення в парку нових павільйонів і консультаційних майданчиків з усіх питань життя.
Бурхливі 70-ті XX століття подарували парку канатну дорогу, що зв’язала його з мікрорайоном Павлове Поле, а також перший і єдиний в Україні Зал динамічного світложивопису, де за допомогою світла створювалися об’ємні живі картини. У жовтні 1977 року на його тінистій алеї було відкрито Меморіальний комплекс Слави.
У 1980 році перед центральною колонадою був встановлений пам’ятник тому, чиє ім’я він носить – Максиму Горькому роботи скульптора Анатолія Юхимовича Білостоцького (1921 – 1993), а через п’ять років на радість місцевих дітей реєстр його інфраструктури поповнився тридцятьма п’ятьма новими атракціонами.
Зі здобуттям Україною незалежності в 1991 році, паркове господарство головної харківської зеленої перлини поступово занепадає, пам’ятник Горькому демонтують, але все ж вона залишалася одним з улюбленим місцем відпочинку городян і пам’яткою для гостей.
Перше десятиліття третього тисячоліття було ознаменовано процесом поступового відродження Горьковського парку – знесена в 2001 році колонада з боку вулиці Сумської була відновлена ​​(2006), повернутий на своє законне місце пам’ятник Максиму Горькому (2006), відреставрований фонтан у кінці Центральної алеї (2007).
З весни 2011 гора парк закрився на масштабну реконструкцію, за проектом якої він через півтора року переродився на український Діснейленд з безліччю видових і розважальних майданчиків, спортивних полів і місць тихого усамітнення на будь-який смак і вік.
Територія парку після реконструкції і побудови дороги, яка розділила парк і дала можливість його забудови, була зменшена вдвічі. Символом оновленого парку стала білка, яку було встановлено у 2012 році на місці пам’ятника Максиму Горькому.
Архітектура. Згідно початкового плану 1893 парк був розбитий на кілька частин: активного і пасивного відпочинку, розплідник молодих саджанців, пташник та рибне господарство.
Зона відпочинку, створена за принципами французького Булонського лісу, включала в себе овал з замкнутих каштанової та липової алей для кінних і екіпажних прогулянок, контрастні групові посадки, квітники, атракціони і кафе.
Рослинний світ парку, спланований умілими руками професорів університету, які відвідали парк-прототип, в точності повторював видове і композиційне розташування дерев у Булонском лісі, включивши до свого складу берези і модрини, ялини і сосни, червоні дуби та сріблясті клени. Зараз зелений світ парку налічує сорок чотири тисячі різних видів рослин зі збереженими основними принципами первісної розбивки.
Визначні пам'ятки. Біля центрального входу в парк з 2006 року відвідувачів знову зустрічає Колонада, спроектована в 1952 році архітекторами А. Г. Кринкіним, Є. А. Святченко.
Нинішня дитяча залізна дорога – це відновлене у повоєнні роки відділення Південної залізниці в Харкові, яка курсує в травні і вересні по вихідних днях, а в літні місяці – щодня. На висоті пташиного польоту можна спостерігати з вагончика підвісної канатної дороги (максимальна висота 26 метрів), повільно пропливаючи протягом вісімнадцяти хвилин над землею. На території парку знаходяться кінотеатр «Парк», який раніше був дерев’яний, а зараз має сучасний вигляд. 
В межах парку також є автодром, картинг, атракціони, спорткомплекси і майданчики. Територія розділена на тематичні зони (ретро, ​​сімейна, французька, екстремальна і ін.), які оформлені відповідно до своєї тематики і в стилістиці різних культур - єгипетської, індійської та ін.  
Парк ім. Горького є символом нового сучасного Харкова, який не цурається свого минулого і з упевненістю дивиться в майбутнє.

Миколаївська водолікарня ім. М.Г. Кенігсберга
Седнєва Л.Р. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

   	 Більш ніж 100 років тому в Миколаєві з’явилась велична споруда, яка стала згадкою про людину, головною метою якої було лікування мешканців міста від багатьох хвороб. Будівля у мавританському стилі була споруджена миколаївським архітектором Євгеном Штукенбергом для лікаря невропатолога Михайла Григоровича Кенігсберга. 
  	   Відвідувачів водолікарні вражали витонченість оздоблення стін та технічні вдосконалення у лікуванні. Спочатку вони потрапляли у велику залу з розкішними меблями, поруч знаходився кабінет лікаря, а за ним електрична ванна з апаратом для вуглекислих процедур . У середині великої зали були встановлені 25 кабін, обставлені м’якими диванами, столиками та дзеркалами.  Поруч — простора світла гідропатична зала. 
До приладів водолікування належали величезний душ «Шарко», спіральний душ, сухопарник чи «римська баня» та мармуровий басейн, декілька фаянсових напівванн для масажу та обливання, сидячі ванни. На другому поверсі були розміщені 14 номерів для відпочинку. Третій поверх прикрашав маленький музей техніки. Тут знаходилися басейни з холодною і гарячою водою для різноманітних відділів лікарні і ціла система труб для пропуску води. Глибока криниця на подвір’ї у 22 сажені (47 метрів) забезпечувала лікарню кращою водою у Миколаєві.
  	 Цей заклад втілив у собі кращі надбання водолікування давніх єгиптян, індусів, і за правом займав перше місце в Україні. Вона працювала цілий рік, за виключенням великих свят. Лікарня була відчинена з 06:00 до 19:30. Процедура коштувала від 50 коп. до 1 руб. У день лікарня могла приймати 50 чоловік. Згодом, у 1910 році у відділенні з’явилась електросвітлова інгаляційна камера.
   	У період першої світової війни у 1918 році лікарня була зайнята німецькими військами, а на початку 1920 року стала гуртожитком для біженців. 23 травня 1927 року її двері знову були відчинені, але тепер під назвою «Фізіотерапевтичної лікарні ім. Жовтневої революції». У цей період пацієнтами лікарні стають робітники миколаївських суднобудівних заводів та інших підприємств, військовослужбовці-фронтовики.
   У лікарський персонал входили досвідчені фахівці. На початку діяльності лікарні у 1927 р. її очолювали професор Ю.К. Беліцький та його заступник Л.Л. Ноццолліні. З середини 30-х років комбінат очолив Ф.С.Бабаджан. Напередодні  другої світової війни у лікарні діяло два грязьових відділення, які були необхідні для ревматиків, гінекологічних та хворих з нервовими розладами. Грязі були привезені з Федорівського лиману, з одеського лиману, Голої Пристані та з соленого озера у Лісках Миколаєва.
   У повоєнні роки було прикладено багато зусиль для відновлення лікарні. Велику участь у її відбудові прийняв Миколаївський енергетичний комбінат: він повністю відбудував одноповерховий корпус, а також грязелікарню. У квітні 1944 р. неврофізіотерапевтичний комбінат прийняв перших хворих. Спочатку лікарня працювала з перервами, але вже у 1948 р. діяли грязьове, гінекологічне та електровідділення. Була відновлена робота стаціонар-санаторію, гідропатичного відділення та масажу. 
 	  У 1951 р. неврофізіотерапетичний лікувальний комбінат перейменовано у «Миколаївську бальнеологічну лікарню». Згодом були відкриті такі відділення та кабінети: світлолікування, радонове, сірководневе, кисневих та вуглекислих ванн, парафінолікування, рефлектотерапії, інгаляторій, рентген-кабінет.
  	 Протягом 60-х–80-х років лікарня була методичним центром надання кваліфікованої фізіотерапевтичної та методичної допомоги, міській та сільській охорони здоров’я.   З 1978 р. лікарня носить звання «Установа високої медичної культури». Протягом років її очолювали головні лікарі Кравченко М.А., Стандиченко А.В., Мозкова Г.Ф.
   	Тепер це «Комунальний медичний центр реабілітації постінфарктних та неврологічних хворих». 
   Минуло 115 років і від розкішної будівлі залишились лише архітектурний фасад, залишки декоративного оздоблення, старовинні двері і мармурні сходи. На жаль, з часом вона перетворилась на звичайну лікарню, головними відвідувачами якої стали люди похилого віку з хворобами суглобів.

Пнівський замок
Гуменюк І. А. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Мальовниче місто Надвірна розташоване на правому березі річки Бистриця Надвірнянська, в яку впадає гірська ріка Ворона, а в цю, у свою чергу, впадає Стримба, котра ділить містечко на дві рівні частини. Між двома річками, на південно-західній околиці Надвірної, у передмісті Пнів, яке колись було окремим містечком, розташована фортеця – одна з найвідоміших пам’яток міста. Це один з найміцніших замків Станіслава (сучасна назва Івано-Франківськ) і одно час одна з найстійкіших фортець України — Пнівська фортеця (замок).
 Споруджений у другій половині XVI ст. феодалами Куропатвами, а саме Владиславом Опольским . Будівля виконувала роль важливого митниці в період польсько-турецьких війн XVII ст., яка приносила дохід власникам і приваблювала ремісників. Історія Пнівського замку тісно пов'язана з селищем, в якому він розташований, точніше навпаки, історія села Пнів переплітається з історією замку, адже саме завдяки цій споруді виникло поселення, яке започаткувало Надвірну (що означає поселення біля двору).
Пнівський замок - це добре продумана фортифікаційна споруда, що будувалася з ціллю оборони від чужоземних феодалів. Вхід в замок здійснювався за допомогою підіймального мосту, який перекидали через рів. На фасаді в'їзної вежі зберіглася ніша для моста, а в башті - дерев'яний блок для ланцюгів.
З півдня обороноздатність замку - це глибокий яр, утвореним від потоку, що пересихає влітку, зі сходу – штучний рів. З півночі замок нічим не облаштований. Отже, його відносять до одного з найбільш укріплених замків для того часу на Україні завдяки штучним засобам оборони.
Не зважаючи на всі історичні незлагоди, Пнівський замок таки зміг дійти до наших днів і зберегтися в досить хорошому стані. Сучасний стан фортеці пошкоджений, проте майже незрушеними збереглися декілька частин споруди. Окрім своєї сили та загадковості замок також славився підземною системою приміщень, що на сьогодні майже не зазнали шкоди. Велику кількість підземних ходів також помітно підсилювала обороноздатність фортеці. 	
Проте окрім військових історій Пнівський замок приховує немало і містичних сторін. Розповідають, що у розвалинах стародавньої фортеці живуть привиди. Однією з дивин будівлі є привиди-сторожі, котрі знущалися з людей у потаємній кімнаті. Інша легенда розповідає, що між руїнами Пнівського замку можна знайти скарби, кажуть кілька років тому група туристів гуляла територією фортеці і, навіть не маючи цього на меті, знайшла чимало срібних та бронзових монет.
Отже, замок Пньова – це перш за все загадкова споруда, що дивує своєю величчю та міццю. І хоч від первісної форми й побудови споруди зашилися величні розвалини, будівля все одно приваблює своєю загадковістю та зберігає у своїх стінах справжній дух історії Прикарпаття.

Опис Спасового скиту харківскої губернії (1888 – 1918)
Драчова Д.О., Демочко Г.Л. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Будівництво храмового комплексу під назвою «Спасів Скит» пов’язано із подією 17 жовтня (за старим стилем) 1888 року, коли поряд із станцією «Борки» Курсько-Харківсько-Азовської залізниці (що нині називається Південною) потяг, на якому імператорська родина Олександра ІІІ поверталась із Криму, зійшов із рейок. Практично усі вагони були пошкоджені, а вагон, у якому на момент катастрофи перебували члени імператорської сім’ї пішов під уклін, і визволення із нього людей живими було сприйнято як «чудо Божої милості над царем» [3].
Одним із перших, для надання професійної допомоги постраждалим, на місце катастрофи прибув професор медицини Харківського Імператорського Університету В. Ф. Грубе. Пізніше він публікує брошуру із описом цієї події, де наводить статистику потерпілих (68, із них 21 загиблий), характеризує тілесні ушкодження та надає рекомендації по наданню першої допомоги в таких ситуаціях [2]. Імператорська родина відвідала своїх підлеглих в університетських клініках, де вони проходили лікування, і згодом, надавали кошти для розвитку медичної освіти в Харкові.
Перший дерев’яний храм на місці катастрофи було споруджено за ініціативою настоятеля Святогорської пустині Харківської губернії, архімандрита Германа. Він був освячений 20 серпня 1889 року. У виданні «Южний Край» писали, що спеціально до цієї події була облаштована залізнична платформа «Спасівка»: «Біля церкви побудовані (але ще не зовсім готові) будівлі монастирських келій та готелю… Храм зрублений у Москві, а келії та готель складені із лісу, зрубленого у Святих Горах. Усіма роботами, котрі тривали два місяці із лишнім, і в яких приймали участь 120 теслярів, завідував Єпархіальний архітектор В. Х. Немкін» [5]. Згодом, за цією місцевістю закріплюється назва «Спасів Скит».
Вагон, якому під час катастрофи знаходилась царська сім’я, був настільки ушкоджений, що в ньому не залишилось жодного цілого предмета, окрім ікони Спаса Нерукотворного. Перед нею навіть продовжувала горіти лампада. Згодом вся імператорська родина настільки шанувала Нерукотворний образ, що дружина Олександра ІІІ, Марія Федорівна виготовила для кожного члена своєї сім’ї пам’ятні медальйони із зображенням цієї ікони. 
Тож, на місці катастрофи, окрім дерев’яних монастирських будівель було вирішено спорудити і храм Христа Спасителя, закладка котрого відбулася 21 травня 1891 року у присутності самої імператриці. 14 червня 1894 року вже відбувалося освячення храму. В офіційній брошурі було відзначено, що «споруджені храм та каплиця на приватні пожертви, котрі досягли до часу освячення храму 340 тисяч рублів. Із них 90000 рублів пожертвувані Харківськими Міською Думою та Губернським Земством, а вся інша сума зібрана із дрібних приношень» [1, с. 74].
В 1900 році в Спасовому Скиту проживає «80 чоловік братії, з них 5 ієромонахів, 2 ієродиякона та  15 чоловік співочих. Ними звершуються богослужіння не тільки в скиту, але й в храмі Преображіння Господня та хресні ходи в каплицю, влаштовану в насипу залізниці, на самому місці падіння Імператорських вагонів» [4, с. 37].
Так, завдяки створеному величному архітектурному ансамблю та самій історії, що лягла в основу будівництва обитель приваблювала до себе величезну кількість прочан: «Зі дня освячення і до сьогодні – писав преосвященний Амвросій, – не припиняється потік богомольців не тільки в день спомину про спасіння Царя та Його Августійшого сімейства 17 жовтня, але й у всякий час, особливо влітку, коли простий народ, вільний від робіт, любить подорожувати по святих місцях» [4, с. 36]. До революційних подій 1917 року обитель проіснувала майже 30 років.
Наприкінці 1919 року в Харкові остаточно встановлюється радянська влада. Храми та монастирі підлягали тотальному знищенню. Залізнична платформа та населений пункт були перейменовані на «Первомайське». Храм Христа Спасителя був підірваний під час війни 1941-1945 років, і сьогодні. Навіть неможливо віднайти його фундаментів. Каплицю з-за критичної близькості до залізничної колії не знищили, і у напівзруйнованому стані вона простояла аж до 2000-х років та була відновлена зусиллями тодішнього керівництва Південної залізниці. Сьогодні цій місцевості повернули назву «Спасів Скит» і вона знову привертає до себе прочан.

Література:
1.	ХХ совещательный съезд инженеров службы пути русских дорог. Описание осмотренных съездом устройств Курско-Харьково-Севастопольской железной дороги. – М. : т-во «Печатня С. П. Яковлева», 1902.
2.	Грубе В. Ф. Врачебная помощь при крушении Императорскаго поезда 17-го октября 1888 года близ станции Борки Курско-Харьково-Азовской ж.д. / Проф. В. Ф. Грубе. – Х. : Типография М. Ф Зильберберга, 1889. – 37 с.
3.	Милость Божия над Царем, явленная земле Русской 17-го октября 1888 года. – СПб. : Типография А Катанского, 1894. – 37 с
4.	Описание Святогорского Спасова Скита и крушения Императорского поезда 17 октября 1888 года, с присовокуплением речи, произнесенной при освящении храма Высокопреосвященнейшим Амвросием, Архиепископом Харьковским. – Одесса : Типография Е. И. Фесенко, 1900. – 47 с.
5.	Южный край» № 2967. 21 августа (2 сентября) 1889 г.

Особистість М.Ф. Сумцова як засновника 
Харківського історичного музею
Тороєва А. О. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

  Головне місце серед вчених, які на професійному рівні представляли українське народознавство в Європі на рубежі ХІХ та ХХ століть, займає харківський дослідник Микола Федорович Сумцов. 
М. Ф. Сумцов народився у Санкт–Петербурзі в 1854 році в дворянській сім’ї. Сумцов отримав свою освіту в другій гімназії на історико–філологічному факультеті Харківського університету. У 1878 році захистив pro venia legendi («на отримання права викладання») дисертацію про Князя В. Ф. Одоевського, завдяки чому почав читати лекції з історії російської літературі в якості приват–доценту. 
З 1890–х М. Ф. Сумцов був членом ради піклувальника Харківського навчального округу, друкувався в різних виданнях (переважно в «Київській старині», «Етнографічний огляд», «Збірник Харківського Історико–філологічного товариства»), де проводив та публікував безліч досліджень, статей, наукових і публіцистичних, з історії російської літератури. З 1920 р Микола Федорович Сумцов був членом редакційного Комітету з видання творів 
О. О. Потебні. У 1921 році – обраний до складу спеціальної Ради з організації Харківського філіалу Українського наукового товариства. 
Не дивлячись на свою активну вчену діяльність, М. Ф. Сумцов займався музеєм Слобідської України ім. Г. С. Сковороди. Співробітники музею під керівництвом М. Ф. Сумцова протягом 1920–1922 рр. зібрали відомості про місцевих кобзарів, а також записали слова та мелодії пісень. 
В теперішні часи Харківський історичний музей представляє собою провідний обласний науково–методичний центр. При цьому, він має одне з найбільших в Україні зібрань та налічує майже двісті п’ятдесят тисяч пам’яток. Збірники музею складаються з археологічних, етнографічних, нумізматичних кілець, фондів документів, листівок, фотографій, періодичних видань, збірок прапорів, зброї, посуду та книжкового фонду. 
Підсумовуючи вище викладене, можна говорити про те, що М. Ф. Сумцов не став творцем основоположних, теоретичних і наукових праць, не маючи своєї школи, він тільки багато чого торкнувся. Проте, широта його поглядів, чуйність, допитливість – незаперечні. Відповідно до цього, чимала частина його спадщини досі зберігає свою цінність як для фахівців, так і для широких верств цінителів слов’янської старовини.

Література:
1. Біографія М. Ф. Сумцова. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.biographyaboutsumcovmf.ua.
2. Признання М. Ф. Сумцова засновником Харківського історичного музею. – [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.sumcovmfistor.ua.
3. Миколай Сумцов: «Життя в Україні має йти іншим шляхом». - [Електронний ресурс].– Режим доступу: https://day.kyiv.ua/ru/article/ukraina-incognita/nikolay-sumcov-zhizn-v-ukraine-dolzhna-poyti-drugim-putem.
4. Біографія Миколая Федоровича Сумцова. - [Електронний ресурс].– Режим доступу: https://dic.academic.ru/dic.nsf/ruwiki/1578163. 

Матеріали студентської
науково-практичної конференції 
«Актуальні питання краєзнавства та історії України» (26-27 квітня 2018 р.)

Історична спадщина Олександра Матвійовича Лазаревського
Федурко М.М. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
       	В плеяді визначних українських істориків XIX - поч. XX ст. вагоме місце займає Олександр Матвійович Лазаревський. Цей талановитий вчений, в доробку якого більше 400 праць, зробив чималий внесок у дослідження Конотопського краю. Відомий історик Лівобережної України Олександр Матвійович Лазаревський народився 20 червня 1834 р. в с. Гирівці (нині Шевченкове) Конотопського повіту.
  	  В десять років він вступив до Конотопського повітового дворянського училища, а 1850 р. О. М.Лазаревський уже був учнем Петербурзької гімназії. Під час навчання в гімназії він зацікавився історією України. З 1853 р. Лазаревський починає друкувати свої перші замітки з історії України в газеті «Черниговские украинские ведомости».
    	  1858 р. був виданий його збірник «Указатель для изучения Малороссийского края». В цьому ж році О. М. Лазаревський закінчив університет із ступенем кандидата. А ще через три роки назавжди залишив столицю і повернувся на Чернігівщину, де продовжив плідно займатися науковою роботою. 
О. М. Лазаревський запропонував членам Губернського статистичного комітету програму, якою передбачалося вивчення Чернігівської губернії в історичному, етнографічному, кліматичному, зоологічному, сільськогосподарському аспектах.
На той час у Чернігові були зосереджені матеріали з історії Лівобережної України XVII — XVIII ст. Працюючи в чернігівському архіві, де було багато оригіналів і копій з давніх документів, дуже важливих для вивчення соціальної історії України, О. М. Лазаревський звернув увагу на Генеральний опис Лівобережної України 1765 — 1769 рр. Щоб полегшити користування цими матеріалами, він почав складати «Обозрение Румянцевской описи». Ним було описано 142 томи. Після призначення членом Полтавського окружного суду, Лазаревський не полишав наукової роботи, хоча друкуватися став рідше.
   	  Закінчивши службу в Полтаві, О. М. Лазаревський переїхав жити в с. Підлипне. Брав, як гласний, активну участь у роботі Конотопського повітового земства, був членом Ніжинського окружного суду. До останнього дня життя він залишався на посаді члена Київської судової палати, хоча офіційною службою діяльність. О. М. Лазаревського не обмежувалася. 
Останні роки життя вченого позначені активним співробітництвом з часописом «Киевская старина», одним із ініціаторів створення якого він був. О. М. Лазаревський брав діяльну участь в організації у Конотопі історичного архіву і краєзнавчого музею, подарувавши йому багато експонатів.    Помер О. М. Лазаревський 31 березня 1902 р. в Києві. Домовину з його прахом було відправлено до Конотопа, а потім у рідну Гирівку, де й відбувся похорон на цвинтарі сільської церкви.
Постать академіка Олександра Олексійовича Шалімова: внесок в розвиток хірургічної науки і становлення нової української хірургічної школи
Лісіна А. В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків )

Говорячи про сучасні досягнення медицини, необхідно згадати про шлях, який було подолано нашими попередниками і про те надбання, яке вони залишили, впровадивши його в практичну охорону здоров’я, закладаючи тим самим підґрунтя для подальшого вдосконалення і модифікацій напрацьованих методик терапевтичного й оперативного лікування.
Величезної уваги заслуговує робота автора 870 наукових трудів, в тому числі 35 монографій, 112 винаходів, захищених авторськими свідоцтвами та патентами – О. О. Шалімова, якого можна назвати справжнім універсалом, що пояснюється життєвим досвідом, адже одразу після отримання диплому в 1941 році Шалімов став головним лікарем і єдиним хірургом лікарні Читинської області. Такий старт пробудив у Шалімова бажання «все знати, все уміти» і, незважаючи на складні випробування, завжди залишатися гуманістом. Під час роботи в Брянській лікарні захистив кандидатську дисертацію на тему «Створення штучного стравоходу при рубцевій непрохідності» в 1955 році, а вже через 3 роки – докторську (планувався захист дисертації з кавернектомії при туберкульозі легень, але через відсутність можливості надати докази томографії написав зовсім іншу – на тему «Хірургічне лікування рака головки підшлункової залози і фатерова сосочка»).
З 1958 починається його кар’єра в Харкові, тут він кладе початок найсучаснішому розвитку медицини, впроваджуючи новітні світові методики та власні оригінальні техніки операцій, відбувається становлення української загальної та судинної хірургії на більш високий рівень. За його методиками хірурги проводять резекцію стравоходу з одночасною його пластикою, оперують товсту кишку, виконують реконструкцію та пластику жовчних протоків, операції на підшлунковій залозі, пластичні операції на судинах.
Великий вплив Шалімов здійснив на розвиток органозберігаючих щадних операцій (наприклад, субтотальна проксимальна резекція кардії і нижньої треті стравоходу за комбінованим абдоміно-торакальним доступом з частковою присередньою діафрагмотомією за Шалімовим). При виразці запропонував зберігати шлунок, при цьому розсікаючи гілки блукаючого нерва, відповідального за секрецію слизової шлунка. Селективна ваготомія з антрумектомією із збереженням воротаря при виразковій хворобі шлунка і дванадцятипалої кишки зменшила смертність та інвалідність в 10 разів. Багато уваги Шалімов приділяв ангіохірургії, брав участь у конструйовані оригінального апарату штучного кровообігу, плоских дилятаторів для мітральної комісуротомії, запатентував ряд пристроїв та інструментів.
Результатом багатопрофільного самовдосконалення Шалімова та спонукання своїх учнів до наукових пошуків стало зародження школи вищої майстерності в хірургії. Послідовники професора з гордістю називають себе «шалімовцями», слідують головним принципам свого вчителя, запроваджуючи оригінальні види операцій та проводячи численні модифікації вже існуючих.

Неймовірний внесок Миколи Івановича Пирогова в  
 сучасну медицину та науку
Андрющенко А.А. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
        	Відомий лікар, хірург, учасник оборони Севастополя 1855 року. Внесок М. І. Пирогова в медицину та науку неможливо оцінити. Він народився в атмосфері смерті і був надзвичайно слабкою дитиною, але вже в 13 років писав у своєму щоденнику: «Хочу стати справжньою людиною». Та тепер ми можемо з точністю стверджувати, що у нього це вийшло. Метою роботи є розкриття неоціненного внеску великого хірурга і соціального діяча в сучасну медицину та науку.
       	Маленький Пирогов дуже любив грати в лікаря, навіть не здогадуючись, що це стане головною метою його життя, на яку згодом дуже вплине професор Є.О. Мухін, докорінно змінивши його сприйняття до медицини. Відомий на той час, - професор Мухін, у прямому сенсі, «повернув до життя» рідного брата Миколи, тим самим показавши хлопчикові приклад того, на що справді здатні лікарі. «Не знаю, - казав Пирогов, - чи мав би я таке прагнення до гри в лікаря, якби, замість швидкого одужання, брат мій помер».
     	Дивно, але навчаючись в університеті, майбутній великий клініцист написав усього одну історію хвороби і не провів жодної операції, при тому, що його однокурсники писали праці, кількість яких налічувалася в декількох десятках. Тоді батько Пирогова знов звернувся до іменитого Мухіна, який згодом погодився взяти Миколу під своє крило. Хлопчик почав вчити анатомію на телятах, купуючи цих тварин на заощаджені кошти. Згодом саме ця людина спонукала Пирогова вступити до професорського інституту, чим прискорила його вибір взяти хірургію своєю основною спеціальністю. Це рішення Миколі Івановичу далося швидко, тому що його обтяжувало важке фінансове становище у сім'ї і, як він казав сам: «Московська наука, незважаючи на свою відсталість і поверховість, все ж таки залишала щось таке, що не давало спокою та кликало уперед».
       	Вельми цікавим фактом є і те, що у Пирогова була маса дефектів тіла, як наприклад, косоокість і дуже поганий нюх, але навіть їх він примудрявся перетворювати в свої кращі якості, насолоджуючись тим, що він не такий як усі. Великий хірург казав, що звик дивитися під час операцій не тільки прямо, але ще й збоку, а відсутність гостроти нюху дозволяла йому проводити більше часу з трупами і досконально вивчати їх анатомію, тим більше, що відтепер анатомія була його улюбленою справою.
 	 Та прославився юний кандидат ще в молоді роки, зробивши першу в Росії ринопластику. Він не лякався труднощів і завжди йшов туди, де йому було важко,  щоб набратися досвіду. Це зіграло колосальну роль в його подальшому житті і в медицині в цілому.
Будучи професором медичних наук, він провів близько 12 тис. навчальних операції у Пітері, а під час Кримської війни проводив аж до 30 операцій на день.
     	 Він дуже любив систематику і вчився на власному досвіді, приділяючи величезну увагу помилкам. Хірург навіть видав свою власну працю, яка налічувала два томи звітів виконаних операцій за рік, незалежно від того, яким був результат кожної. Безумовно, вони миттєво здобули популярність і стали важливими обліковими документами медицини, так як їх автор не приховував невдач, а отже, й істини. Звичайно, не обійшлося в цій справі і без засуджень. Російське суспільство було вражене новиною про те, що медицина перестала обманювати, і жоден конкурент Пирогова у подальшому не міг виступати проти великого клініциста, не наводячи власної статистики.
      	Завдяки статистичному методу досліджень Н.І. Пирогов став першим, хто взяв за правило, що догляд за пацієнтом є ключовим моментом після операції. Так як на той час не було мікроскопів, Микола Іванович міг лише припускати існування мікроорганізмів, яким він дав свою назву - міазми. З плином часу Пирогов вивів таку закономірність: чим більше поранених - тим більше міазмів, чим більше догляду - тим менше міазмів. Саме завдяки розумінню, і навіть перебільшенню, своїх власних помилок він з кожним роком опинявся на рівень вище у своїй справі.
    	Крім того, перебуваючи на Кримській війні, він вивів власну класифікацію поранених, яка, на думку багатьох, виявилася досить жорстокою, але стала основою для сучасної класифікації потерпілих на полі бою, якою користуються і досі. Він поділив постраждалих військових на п'ять категорій (від легкого поранення - до дуже важкого).
 	Однією з них стала категорія: «мертві». Він відразу визначав, кого вже не зможе врятувати, залишаючи їх доживати свої останні години, а то й хвилини. Пирогов казав, що таким пацієнтам може допомогти лише медична сестра та священик, щоб полегшити їхні муки.
Почасти це було правильно, адже інакше він не зміг би допомогти тим, кого дійсно мав можливість врятувати. Ця система допомогла правильно використовувати час на передовій і повертати до життя багатьох солдатів та офіцерів.
   	   Варто сказати, що до цього всіх поранених скидали в одне місце і приймалися за того, хто голосніше за всіх кричав, що не є правильним, так як солдати, які потребували невідкладної допомоги найбільше, могли бути в несвідомому стані, або ж просто не мати сил на те, щоб кричати.
      	 Крім того, Н.І. Пирогов і сестри милосердя в Кримській війні стали попередниками Організацій Міжнародного товариства Червоного Хреста і Червоного Півмісяця. Це була особлива епоха в житті генія. Він вважав, що ніхто краще за жінок не зміг би так сильно співчувати стражданням хворих і оточувати їх особливим, відомим тільки тонкої жіночій натурі, піклуванням. У той час девізом їх компанії став вираз: «Жити на землі не тільки для себе». Саме під час цієї компанії хірург і поклав основи польової хірургії, вивівши закони гігієни, догляду, лікувального харчування для поранених в таких непростих умовах, на жаль, знов зіткнувшись з нерозумінням з боку уряду.
     	У висновку хотілося б сказати, що, вихований на кращих традиціях російської медичної школи, Н. І. Пирогов розвернув широку творчу діяльність і неймовірно вплинув на розвиток топографічної анатомії, польової хірургії, розвиток Організацій Міжнародного товариства Червоного Хреста і Червоного Півмісяця. Він зробив свій внесок у розвиток першого наркозу і створив першу гіпсову пов'язку, і це лише частина його досягнень.      
Це визначає актуальність даної роботи та її важливість.
    	 Пирогов рятував життя людей і був затятим ворогом канонічних рішень, які вели до застою. Він не лякався труднощів і помилок, завдяки чому ми зараз маємо можливість вчитися на основі, покладених їм, знань. Ми не повинні забувати таких людей, ми повинні прагнути до їх результату.

Використані джерела:
1.	Малис Ю. Г.  Н. И. Пирогов. Его жизнь и научно-общественная деятельность: Биографический очерк Ю. Г. Малиса. С портретом Пирогова, гравированным в Петербурге К. Адтом. // Жизнь замечательных людей 1890-1917. Вып. 112. – СПб.: Издательство Ф. Ф. Павленкова, 1893. – 96 с.;
2.	Осипов Г. В.  Н. И. Пирогов и сестры милосердия в обороне Севастополя (1854-1856) // [Электронный ресурс]. – Режим доступа: http://www.medicum.nnov.ru/nmj/2004/1/39.php;
3.	Пирогов Николай Иванович (1810−1881) // Сочинения Н. И. Пирогова. Т. 1-2. – СПб.: Тип. М. М. Стасюлевича, б.г. – 542 с.;
4.	Прищепов А. Пирогов Николай Иванович (1810-1881). [Электронный ресурс]. – Режим доступа: http://www.m-necropol.ru/pirogov.html

Історія розвитку нейрохірургії у м. Харків. Видатні діячі, що сприяли становленню нейрохірургії у Харкові
Братчук К.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Перші згадки про нейрохірургічну діяльність у Харкові були датовані 1907 роком, коли на Самбуровій садибі були виконані перші операції. А до 1913 року їх кількість сягала близько п’ятдесяти. В 1922 році на базі Українського психоневрологічного інституту був заснован сектор нейрохірургії. На перших стадіях заснування вважався як теоретичний та поділявся на чотири галузі: описову анатомію, топографічну анатомію, експериментальну нейрохірургію та оперативну нейрохірургію. 
У 1932 році на базі Українського науково-дослідного психоневрологічного інституту психоневрологічного факультету медичного інституту було створено Українську психоневрологічну академію. В її складі були розгорнуті такі інститути: інститут клінічної психіатрії, що складається з 10 клінік; інститут експериментальної психоневрології в складі 13 лабораторій. Організатором і керівником Харківської нейрохірургії був З.Й. Гейманович – видатний хірург, засновник лабораторної нейрохірургії (1932), займався відділом психоневрологічної академії міста Харкова. 
Звітуючи про діяльність напряму на четвертій сесії нейрохірургічного з’їзду З.Й. Гейманович доклав, що нейрохірургічна клініка виконала 881 операцію, а він сам виконував складні операції, пов’язані з пухлинами центральної нервової системи. Також, він запропонував понад 30 нових методик пов’язаних з розладами головного мозку, периферичних нервів, вегетохірургіі, вогнищевими процесам задньої черепної ямки, ряд методів хірургічного лікування порушень опорно-рухового апарату. В 1937 році психоневрологічна академія була реорганізована в Український психоневрологічний інститут, в якому залишилися всі структурні одиниці академії до її поділу. 
На той час там працювали відомі невропатологи: академік А.М. Грінштейн, професор А.І. Гейманович, академік А.І. Філімонов. В роки Другої Світової війни діяльність інституту спеціалізувалася на військових травмах центральної та периферичної нервової системи, психічні розлади повоєнного часу. З 1941 року на базі інституту було засновано військовий госпіталь з питань нейрохірургії, де була розгорнута науково-дослідницька робота.  Саме тут під керівництвом З.Й. Геймановича було захищено 3 докторських та 6 кандидатських дисертацій. Його учнями були:
1)	Горбачов Михаїл Сергійович – професор медичних наук, очолював нейрохірургічний відділ Харківського НДІ неврології та психіатрії (1948-1978). В 1955 захистив докторську дисертацію з теми “Вогнепальні пошкодження хребта і спинного мозку в пізньому періоді”. Професор гідно продовжував справу свого вчителя, заснувавши власну школу нейрохірургів, де він вміло ділився технікою вже з власними учнями.
2)	Чибукмахер Наум Борисович – доктор медичних наук, очолював лабораторію експериментальної хірургії Українського психоневрологічного інституту (1944-1967). В 1945 захистив докторську дисертацію з теми “Матеріали до хірургічного лікуванню вогнепальних пошкоджень периферичних нервів”, виконав близько 2000 операцій.
Засновником судинної хірургії в Харкові була Сиротіна Єлізавета Іванінвна(1915-1965) – доцент, кандидат медичних наук. Захистила 1959 кандидатську дисертацію з теми “Лікування невралгії трійчастого нерва за методом Я.М. Павловського ”. Вперше в Харкові виконала ангіографію судин головного мозку, розробила ангіосеріограф. Приділяла велику увагу лікуванню геморагічних інсультів, аневризмів, але у зв’язку з хворобою не змогла закінчити свої праці. З 1967 в Харкові почала функціонувати друга клініка на базі Інституту неврології (нейротравматологічна).  Очолювала її Т.Н Татаринцева, а науковим керівником був Ю.М. Волобуєв. Працювали відомі нейрохірурги: Г.І Гусаров, О.В. Малихін, Р.С. Сомова. Цей період роботи відзначався важкістю постанови діагнозу, боне було ще Комп’ютерної томографії, МРТ та інших. Тому лікування встановлювалося на основі висновку невролога, який повинен був визначити чіткий діагноз. З 1977 нейротравматологічна клініка переведена до Харківської міської лікарні швидкої та невідкладної допомоги.  
З 1986 в приміщенні НДІ неврології та психіатрії була відновлена робота нейрохірургічної клініки. Очолює її Черненков Валерій Гаврилович – кандидат медичних наук, старший науковий співпрацівник, головні напрями діяльності: нейроонкологія, нейротравматологія. Один з найперших, хто почав робити мікрооперації на судинах.
Міський нейрохірургічний центр в Харкові заснован в 1977 році на 130 місць на базі міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної допомоги. В структурі знаходиться три відділення, одне з яких дитяче. Ромас Ганна Іванівна - завідуюча І нейрохірургічному відділенні міської клінічної лікарні швидкої та невідкладної медичної допомоги, нейрохірург вищої категорії. Основні напрямки наукової діяльності: нейротравматологія, поєднана травма. Автор 10 наукових праць, двох раціоналізаторських пропозицій.
Нейрохірургічна служба КУОЗ “ГБК №7” – відкрита в 1988 році на 15 місць, згодом розширили до 30. Ця організація забезпечує цілодобову нейрохірургічну допомогу людям з різними патологіями, використовуючи новітні мікрохірургічні методи. Гаврюшкін Олександр Юрійович - завідує відділенням нейрохірургії КЗОЗ «МКЛ № 7» з 2001 року, Основні напрями діяльності: нейротравми, нейроонкологія, судинна патологія.
Сучасний стан нейрохірургічної галузі в Харкові задовільний – функціонує 190 дорослих та 35 дитячих місць, також 50 місць знаходиться в НДІ неврології. В Харківській області працює 71 нейрохірург, які щорічно надають допомогу приблизно 11 тисячам хворим. Обласний нейрохірургічний центр є клінічною базою кафедри ХНМУ, де надають планову і цілодобову допомогу. Також діє Харківська обласна науково-медична спілка нейрохірургів, яку очолює Володимир Олександрович П’ятикоп – професор, доктор медичних наук. Регулярно проводяться обмін досвідом та новими технологіями з іноземними колегами.
Величні жінки Харкова
Гардашова Ф.Н. (Харківський національний медичний університет, м. Харків) 
Багато чоловіків і суспільство в цілому здебільшого недооцінюють жінку, сприймаючи її лише в образі домогосподарки, яка повинна присвятити все своє життя вихованню дітей і веденню домашнього господарства. Насправді жінки здатні здійснювати куди більш вагомі вчинки, які можуть змінити світ на краще. В історії відомо безліч прикладів жінок-лідерів, які змінювали хід історії і мали всесвітнє визнання. На мою думку, нерозумно сперечатися з тим, хто ж розумніший і успішніший чоловік чи жінка. Мушу визнати, що на часі більшість керівних посад в бізнесі, політиці та в багатьох інших сферах належить саме  чоловікам, але жінки грають далеко не останню роль у всьому, що в ньому відбувається, і зараз я вам це доведу.
У Харкові народилося багато відомих на весь світ жінок. Вони тримали визнання у різних сферах життя. Наприклад, Валентина Гризодубова була відомою льотчицею. Вона народилася в Харкові 27 квітня 1909 році і була учасницею Великої Вітчизняної війни та стала першою жінкою, якій присвоїли почесне звання Герою Радянського Союзу. Уже в 2,5 року Валентина вперше побувала в небі на батьківському аероплані з харківского аеродрому, будучи прив'язаною  до батька ременями. Він у неї теж був першокласним льотчиком. Саме його жага до польоту захопила Валентину ще змалечку. 
Творчу сферу Харкова представила відома харків’янка Людмила Гурченко (12 листопада 1935 р.н.). Вона актриса театру і кіно, легенда радянського кінематографа. Одна з найзатребуваніших актрис радянського кінематографу. Людмила зіграла ролі майже в ста фільмах, серед яких такі відомі стрічки як «Карнавальна ніч», «Вокзал для двох», «Любов і голуби». Людмила Гурченко уособлює талант Харкова.
Ще однією яскравою представницею у творчій сфері була Клавдія Шульженко. Вона відома естрадна співачка і актриса. Напочатку 1923 рока  вона стала актрисою Харківского театру драми під керівництвом Н. Н. Синельникова. У тому ж 1923 року Клавдія Шульженко вперше виступила як співачка, у виставі «Страта», виконавши найчутливіший романс «Зірки на небі». Влітку 1925 року почала працювати в Червонозаводському драматичному театрі Харкова. Незліченну кількість разів співачка їздила на фронт з виступами для бійців. Її пісні звучали повсюди. В кінці 1941 року в репертуарі Клавдії Іванівни з’явилася пісня «Синий платочек», яка згодом стала легендарною композицією. 
Освітню ниву Харкова представляє Христина Алчевська. Вона відомий педагог, просвітитель, дружина підприємця і мецената А. К. Алчевського, теща академіка архітектури Олексія Бекетова.
Родина Алчевських відома своєю активною діяльністю задля розвитку народної освіти і Христина є чудовою її представницею. Алчевська стояла з 1860-х років на чолі харківської недільної школи, в якій за її ініціативи була впроваджена система педагогічних рад і педагогічних щоденників учнів. Також саме Христина стала основоположником методики навчання грамоти дорослих.
У Харкові народилася відома українська дизайнерка одягу, яка є авторкою багатьох сценічніх образів для кіно та балету, також треба зазначати, що вона є співавторкою відомої пачки балерин Варвара Карінська. Вона стала володаркою легендарної премії «Оскар» (1948) за образ костюмів для фільму «Жанна д'Арк».
Народилася Варвара в сім’ї заможного харківського купця Андрія Яковича Жмудського (третя з 10 его дітей, найстарша донька). З маличку  захоплювалися вишиванням, але освіту вирішила отримати юридичну.  Освоювала фах у Харківському університеті.
Також ще одною відомою харків‘янкою є Марія Раєвська-Іванова. Вона народилася на Харківщині, а саме в селі Гаврилівка, нині Барвінківського району Харківської області. Свідоме життя прожила в Харкові. Марія стала першою жінкою, якій Петербурзька академія мистецтв надала звання художника в Російскій імперії  (1868).
Марія Дмитрівна була однією з найоствітніших жінок свого часу. Оскільки вона не могла вступити до Петербурзької академії мистецтв (туди приймали лише чоловіків), вона цілеспрямовано займалась самоосвітою. Здобуті вдома знання Марія доповнювала лекціями, які слухала  в Міланській академії наук. Там вона вивчала італійську та німецьку мови і літератури, а також історію та геологію.    1869 року відкрила в Харкові приватну школу для малювання. Та на основі цій школи у тому ж році було створено міську школу малювання й живопису, яка у 1912 році перетворилася на художнє училище
Історія заснування та розвитку медико-генетичного центру Харкова
Лисак Д.Д. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
           Проблема генетичних захворювань існувала у будь-які часи й завжди викликала чимало занепокоєнь. З поступовим вивченням природи патологій та розвитком медицини – з’являлася можливість припинення прогресування хвороб та навіть їх повного усунення. Даним запитанням займається у нашому місті центр с багатою історією – Харківський спеціалізований медико-генетичний центр (ХСМГЦ). 
           Історія генетичного центру бере початок у 1965 році, проте сама споруда була побудована у 1895 році під назвою офтальмологічного центру. 
Тож, якою була причина створення даної лабораторії і в чому його необхідність? 
            У 1965 році у Харкові були розпочаті операції з приводу виправлення вад розвитку статевих органів людини. Вони проводилися у Харківському медичному інституті на кафедрі акушерства та гінекології групою лікарів, яку очолював професор Гріщенко І.І. Проте генетичні захворювання на той час були замало вивчені, а патології розвитку необхідно було вирішувати. Тоді під супроводом Олени Гречаніної (доктор медичних наук, професор) було зібрано групу ентузіастів, які почали досліджувати та розробляти методи вивчення діагнозів з позицій останніх досягнень генетики. Група вчених розгорнула лабораторію біохімічної генетики, яка дала можливість більш поглибленого вивчення природи патологій. У 1967 році лабораторія біохімічної генетики перейшла у статус клінічної генетики. Почато дослідження цитогенетичного аналізу людини та консультація сімей. 
            У 1971 році лабораторія клінічної генетики починає дослідження у розпізнаванні вроджених вад розвитку в пренатальному періоді. За 4 роки лабораторія вже представляє свої дослідження закордоном – на конгресі в Мехіко. 
            У 1979 році лабораторія виходить на рівень медико-генетичної консультації. Цього ж року була заснована традиція, яка збереглася й до сьогодення – проведення першої  Всесоюзної наради щодо пренатальної діагностики вроджених патологій й спадкових захворювань. 
            Важлива подія відбулася у 1984-1985 рр. – був заснований міжобласний медико-генетичний центр, філіали якого відкрилися й у Полтавській, Сумській та Чернігівській областях. Пріоритетом для центру була розробка первинної профілактики вроджених вад розвитку.
            1986-1987 року було розпочато масовий скрінінг-метод новонароджених на гіпертиреоз та фенілкетонурію, а також вагітних для ранної діагностики патологій розвитку плода. У 1991 році медико-генетичний центр вийшов на Всесвітній рівень – науковий доклад центру прийняли в програму VIII Всесвітнього конгресу присвяченому генетиці. 
            Була створена Українська Асоціація спеціалістів ультразвукової діагностики, президентом якої обрана Олена Гречаніна.   Тож, у 1997 році вчені досягнули мети, до якої йшли впродовж декількох десятиліть – можливість лікування плоду з вадами розвитку до його  народження.
             Продуктивним та достатньо важливим для центру став 1999 рік, адже саме в цьому році Центр клінічної генетики та пренатальної діагностики затверджений як комунальний заклад, внаслідок чого 22 травня 1999 року був покладений початок Дня Незалежності генетики.  
З’являється нова ланка научного напряму – Евфеніка, яка була заснована саме у нашому медико-генетичному закладі.  Побудовано унікальне науково-учбово-лікувальне об’єднання «Генетика», до складу якої входили, окрім важливих українських асоціацій, в тому числі й міжнародні (Американсько-Датсько-Українська асоціація).
            З 2000 року почався стрімкий розвиток у галузі відкриттів та досліджень у Харківському медико-генетичному центрі. Почалися дослідження ДНК, мітохондріальні хвороби, лікування людей с психічними розладами тощо. 
            На сьогодення ХСМГЦ займається вирішенням таких проблем: 
-	генетичний моніторинг вроджених вад розвитку
-	мітохондріальні хвороби
-	вивчення характеристик онтогенетичних захворювань
-	рання діагностика та лікування вроджених патологій
-	значення материнсько-плодової інфекції у внутрішньоутробному розвитку плода
-	метаболічні захворювання 
Харківський медико-генетичний центр – це не тільки важливий для Харківщини та України заклад, але й спосіб надати другий шанс людям с генетичними захворюваннями.

Історія розвитку служби екстреної медичної допомоги Полтавської області
Маяцький А.Г (Харківський національний медичний університет)
Історія медицини допомагає правильно зрозуміти сучасний стан медицини і передбачати перспективи її розвитку.  Вивчення минулого медицини дає правильне уявлення про те, як виникли і накопичувалися навички розпізнавання захворювань, вміння лікувати їх і запобігати їх, як поступово почали правильно розуміти функції організму і зміни їх під час захворювань.  
Минуле медицини дає можливість простежити в історичній послідовності, як змінювалися утримання медичних знань, спрямованість медичної діяльності, положення медичних працівників в суспільстві в залежності від соціального ладу, рівня продуктивних сил, від розвитку наук, зміни світогляду.  Історія медицини на багатовіковому досвіді показує, зокрема, всю помилковість численних спроб знайти універсальний засіб лікування - панацею.
Невідкладна медична допомога в м. Полтаві почала надаватися з 1923р. Два лікарі по черзі працювали при аптеці на вул. Шевченко, 34 та були забезпечені кінним виїздом.
В травні 1924р. швидка допомога була організована в складі 1-ої Радянської лікарні і знаходилась в одній кімнаті приймального відділення. Штат складався з 3-х лікарів та 3-х санітарів.
В 1929р. швидка допомога отримала перший автомобіль, а з 1931р. почала працювати цілодобово. З 1937р. станція стала самостійним лікувальним закладом і була підпорядкована міськздороввідділу. Першим головним лікарем станції ШМД був Кудря Григорій Корнійович. На початок 1941р. в станції було затверджено 49,5 посад, в т.ч. 10 лікарів, 4 фельдшери, 10 санітарів. За добу обслуговувалось до 50 викликів. Станція мала 4 автомашини та 4 кінних виїзди.
З 1941 р. по 24 вересня 1943р. станція не працювала. З дня визволення м. Полтави до 1954р. головним лікарем станції працював Убийвовк К.Г. Історія розвитку та організації надання невідкладної медичної допомоги населенню м. Полтави тісно пов'язана в цілому з історією розвитку охорони здоров'я.
У 1971 році для станції побудовано триповерхову адміністративну будівлю загальною площею понад 1 тис. м кв. та гаражне приміщення з стояночним та ремонтним боксами згідно типового проекту із розрахунку 100 тис. виїздів на рік. Головним лікарем станції, а потім Центру з 1982 року по теперішній час є Лавренко О.С.До 2012 роки станція швидкої медичної допомоги м. Полтави виконувала щодоби близько 400 викликів, налічувала понад 500 працівників. 
Було введено в дію три підстанції, з 1994р. відкрито діагностичний телеметричний кардіологічний центр, а з 2007 р. одними з перших в Україні у м. Полтаві впроваджено на догоспітальному етапі тромболітичну терапію для хворих з гострим інфарктом міокарда. Станції присвоєно вищу кваліфікаційну категорію. У 2013 році Станції (швидкої) екстреної медичної допомоги м. Полтави виповнилось 90 років. За дієвої підтримки обласної влади продовжується робота по створенню єдиної оперативної диспетчерської служби Центру, яка за допомогою засобів зв’язку та інформатизації, програмного інформаційно-комунікаційного забезпеченням здійснюватиме прийом викликів і оперативне керування виїзними бригадами на території всієї області відповідно до принципа екстериторіальності надання екстреної медичної допомоги.
Отже, екстрена медична допомога Полтави досягла високого розвитку и не дивлячись на це с кожним роком стає більш досконалою. Вона пройшла не простий шлях становлення. Маючи багату історію, ми надіємося, що її модернізація не буде стояти на місці, та с кожним роком, все більше життів буде врятовано.

«Син Гервазіуса» з тілом давньогрецького бога: Майк Йогансен
Єремєєва І.В., Рядинський О. (Національний технічний університет «Харківський політехнічний інститут», м. Харків)

Для історії України вивчення імен, пов’язаних із зрощенням національної культури та мистецтва, і, таким чином, національної ідентичності, є актуальним завданням. Особливо животрепетним воно стає, коли ми звертаємося до сторінок життя представників українського розстріляного відродження. І ця «животрепетність» обумовлена не лише сумними роковинами Великого терору, а й масштабом особистостей діячів культури та мистецтва того часу.
Щоб захопити увагу публіки, можна було б просто розповісти біографію цього непересічного харків’янина, письменника, поета, сценариста та мовознавця. Саме ім’я Майк Йогансен в контексті української культури містить інтригу, варту сценарію для голлівудського фільму. Проте подібна оповідь була б надто передбачуваною і точно не сподобалася б герою нашого дослідження. Відтак, вимушено і коротко зупинимося на основних фактах з біографії М. Йогансена і далі вже розглянемо його тілесність в контексті радянського життя 30-х рр. ХХ ст. 
Генеалогічні корені матері письменника сягають старобільських козаків. Батько ж у різних публікаціях позначений то як німець, то як швед, то як латиш. Народився літератор у Харкові в 1895 р. Навчався у ІІІ чоловічій гімназії міста: вона була поряд із домівкою і тут викладав його батько. Класична гімназія прищепила йому виняткову любов до мов. У Харківський університет юнак вступив на історико-філологічний факультет. Закінчив його у 1917 р., отримавши ступінь магістра філології [1]. Згодом в анкеті він указав, що розмовляє німецькою, українською і польською, перекладає з них плюс давньогрецька й латина, читає всіма слов’янськими мовами, а також німецькою, французькою та англійською [1]. З часу закінчення університету поезію та прозу М. Йогансен писав виключно українською. Згодом у автобіографії він буде відзначати, що по смерті «в царстві тіней» спілкуватиметься з «Гезіодом, Гайне і Мігуелем Сааведро Сервантесом» виключно цією мовою [3]. У 1923 році став одним з фундаторів спілки письменників «Гарт». За два роки перейшов до Вільної академії пролетарської літератури [1].
Заарештований пізньої ночі 18 серпня 1937 р. у своїй харківській квартирі на вул. Червоних письменників, 5 (зараз – вул. Культури, 9; будинок «Слово»). 28 жовтня письменник мав відзначати 42 роки, а днем раніше «на честь 20-ї річниці Великої революції» Майка Йогансена розстріляли в тюрмі НКВС у Києві. Тіло вивезли до Биківнянського лісу, що на Київщині. Окрім літератора тут спочили, за різними оцінками, від 20 до 100 тисяч осіб, закатованих під час допитів, або розстріляних. Часто  в позасудовому порядку. Тіло самого письменника наразі не ідентифіковане. Його символічна могила знаходиться на Лук’янівському кладовищі м. Київ.
Українська соціологиня Т. Червінська відзначає, що «тілесністю визначається можливість самої присутності у світі і ефективність самореалізації» [2, с. 22]. Вона ж наголошує, що контроль влади над тілесністю був центрований навколо тіла, що у більшості тоталітарних режимів проявлялося через розвиток спорту [2, с. 28]. Не зважаючи на те, що наразі тіло Майка Йогансена втрачене, ми можемо використовувати для аналізу як його зображення на фотографіях, так і факт фізичного знищення і навмисної «втрати» тіла владою.
Отже, візуальні джерела, зокрема – фото, завдяки «візуальному повороту» стали важливим джерелом дослідження історії [4, c.31]. Фото оголеного чоловіка (ймовірно – Майка Йогансена) варте тисячі слів із письмових джерел [6]. Нажаль, ми не маємо оригіналу світлини і не знаємо, де, ким та за яких умов було зроблено знімок, чи був він зрежисований та обрізаний. Окрім використання цього зображення сайтом Litcenter.in.ua у якості візуального доповнення про оголошення п’ятого «Йоган-фесту», інших випадків його використання не виявлено. Захоплення ж М. Йогансена спортом, в тому числі – греблею (на світлині позаду фігури чоловіка човен) і спогади щодо атлетичної будови тіла нашого героя (наприклад, актора Ю. Смолича) дають підстави припускати, що на світлині М. Йогансен [5]. Хто б там не був, а він (якщо фото не зрежисоване), знаходиться в соціально-політичному дискурсі свого часу навіть повсякденно обтираючи рушником мокре тіло без білизни у куширах біля річки. Чітко промальовані м’язи свідчать на користь фізичної активності людини на фото. Втім, цього разу він не займався греблею, а, скоріше за все, плавав. Про те, що це не єдиний подібний заплив на свіжому повітрі говорить рівна засмага майже по всьому тілу, за виключенням стегон, які могли бути сховані у шорти. Можливо їх письменник одягав під час веслування на човні. Щільні зарості кущів, прозора вода біля берега та вигляд чоловіка після купання натякають на те, що фото зроблене у віддаленій від великого міста і людей обстановці. Отже, не у м. Харкові і не на р. Харків. Актор Ю. Смолич відзначав у спогадах, що М. Йогансен їздив відпочивати в Карачівку чи на Коропови хутора [5]. Сам літератор писав про себе, що «молодий і здоровий». Не пасли задніх у спорті і були доволі молодими й інші мешканці будинку «Слово», а отже всі вони тілесно уособлювали радянський ідеал зовнішнього вигляду 30-х років ХХ ст. Однак це була лише зовнішня «радянськість», інтелектуальна всередині і самостійна аж до бунту. І тіла такої еліти мали бути не просто знищені фізично, а раз і назавжди виключені з радянських «ритуалів пам’яті».
Таким чином, М. Йогансен став однією з багатьох жертв сталінського Великого терору. Будучи не лише видатним літературним діячем та тілесним уособленням української інтелігенції того часу, він був позбавлений не лише життя, а й тіла як елемента та символу національної пам’яті для нащадків. 

Джерела та література:
1.	Голда Д.М. Йогансен Майк Гервасійович [Електронний ресурс] // Енциклопедія історії України: Т. 3: Е-Й / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. - К.: В-во "Наукова думка", 2005. - 672 с.: іл. – Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=Yogan_M.
2.	Червінська М. Феномен тілесності в соціокультурному та семантичному вимірі [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://www.soc.univ.kiev.ua/sites/default/files/library/elopen/actprob10_22-30.pdf.
3.	Йогансен М. Автобіографія [Електронний ресурс] // Поезії. – К.: Радянський письменник, 1989. – Режим доступу: http://ukrevcult.livejournal.com/25027.html. 
4.	Потапенко Я.О. Дослідження соціально-історичних вимірів людської тілесності в контексті «культурологізації» історичного знання наприкінці ХХ – на початку ХХІ ст.[Електронний ресурс] // Наукові записки НаУКМА. Теорія та історія культури. – Том 127. – С. 29-33. – Режим доступу: http://ekmair.ukma.edu.ua/bitstream/handle/123456789/3576/Potapenko_Doslidzhennia.pdf?sequence=1.
5.	Цимбал Я. Dream team 20-х або О спорт, ти – хто? .[Електронний ресурс] // Літакцент. – Режим доступу: http://litakcent.com/2016/05/18/dream-team-20-h-abo-o-sport-ty-hto/. 
6.	Фото М. Йогансена (ймовірно) біля човна .[Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://litcentr.in.ua/news/2015-10-27-3685. 

Специфіка розвитку наукової хірургічної школи ендокринології у місті Харкові
Братчук К. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
  	 Ендокринологічна школа міста Харків пройшла довгий і тернистий шлях у своїй історії розвитку. Без її наукових розробок та лікувальних препаратів важко уявити сучасну ендокринологію.  Розглянемо деякі етапи становлення цього напряму.
  	 Свій початок, як самостійна наука (у межах Харкова) ендокринологія бере з 1919 року – моменту заснування “Інституту проблем ендокринної патології В.Я. Данилевського НАМН України”, він став першим на території України та другим у СРСР лікувальним закладом цього профілю. Вже у 1923 році в стінах цього інституту був синтезований вітчизняний інсулін, який одразу ж був використаний на пацієнтах під керівництвом професора Когана-Ясного. 
Під його ж протекторатом в 1927 при інституті була відкрита ендокринологічна клініка на базі Другої Радянської лікарні з спеціалізацією на порушенні обміну речовин. Ця установа стала першим на території України стаціонаром для людей з розладом ендокринологічної системи. В цьому ж році за рішенням наркому УРСР був відкритий самостійний український органотерапевтичний інститут, який в 1930 році реорганізували у Всеукраїнський інститут ендокринології та органотерапії. 
До 1930 року інститут налагодив промисловий випуск 28 типів органопротекторів, 12 типів гормональних ліків, у складі яких є дийодотирозин та метилотестостерон, які є актуальними і в наш час. Після 1930 чітко розмежовувалися Інститут проблем ендокринної патології В.Я. Данилевського та ендокринологічна клініка на базі Інституту, які діяли як споріднені установи. У часи Другої світової війни інститут був евакуйований в місто Бійськ. Вже через три тижні після зміни розташування інститут перекваліфікувався в промисловий центр випуску ендокринологічних препаратів, під час війни – це було єдине місце, де вони вироблялися. 
Після війни інтенсивного розвитку зазнала ендокринологічна хірургія, з 1944 напрям наукової роботи був спрямований на вивчення фізіологічних основ лікування тиреотоксикозів, покращення методики втручання у щитоподібну залозу, патогенезу ендемічного зобу та його показань до лікування. Всі ці дослідження були висвітленні у численних публікаціях. 
В 1950 році в хірургічному відділенні Інституту почала свою роботу Н.Г. Цариковська, яка надалі стає провідним хірургом на території України. ЇЇ дослідження були присвячені злоякісним утворенням щитоподібної залози, згодом захищає докторську дисертацію з теми “Злоякісні утворення щитоподібної залози і її реакція при розвитку експериментальних пухлин”. Цариковська очолювала хірургічне відділення до 1991 року. 
Під її керівництвом були розроблені індивідуальні підходи до лікування різних форм тиреоідиту, хірургії різноманітних форм ендемічного зобу та гіпопаратеріозу. За допомогою сучасних той час методів дослідження (тиреолімфографія, ехолокація), вивчення гормонального та імунного статусу хворих вдалося покращити показники хірургічного лікування. Крім оперативного втручання, професор Н. Г. Цариковська досліджувала патогенез та перебіг первинного, вторинного та третинного гіпопаратиреозу. В кінці 70-х років в хірургічному відділенні клініки Інституту почав розвиватися новий напрям – застосування кріогенних технологій під час алло- та аутотрансплантацій. 
З 1991 хірургічне відділення Інституту очолює представник школи Н.Г. Цариковської –доктор медичних наук Ю.І Караченцев. В 2001 році він захистив докторську дисертацію з теми “Кріохірургічне лікування аутоімунного тиреоідиту”. Винайдені технології не мають аналогів у всьому світі, а результати їх використання докладаються на міжнародних наукових форумах у Греції, Ізраїлі, Італії, Іспанії. 
Зараз, під керівництвом Ю. І. Караченцева колектив хірургів Інституту займається вивченням проблем місцевої патології щитоподібної залози, папілярного раку та вдосконаленням методів діагностики та комплексного лікування.  За минулий рік в інституті було виконано 14 науково-дослідницьких робіт та отримано 7 патентів України. Вперше в Україні була зроблена модель постійно діючого скринінгу асимптомного цукрового діабету, проведені дослідження зі створення кріоконсервованих препаратів для майбутніх операцій.
  	 Багатий досвід наукової школи ендокринної хірургії “Інституту проблем ендокринної патології В.Я. Данилевського НАМН України” вже багато років приймає хворих із всіх куточків України.
Щорічно виконується близько 800-1000 оперативних втручань з використанням сучасних технологій. Все це підтверджує, що харківська ендокринологічна школа зробила великий внесок у світовий розвиток цієї галузі.

Розвиток Лисичанського медичного училища, як закладу для підготовки медичних спеціалістів 
Ажипа М.С. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Дуже важливо аби в кожному місті та області була достатня кількість медичних спеціалістів для надання медичної допомоги різних рівнів. Саме тому важливою частиною історії міста Лисичанськ є розвиток Лисичанського медичного училища.
Історія ЛДМУ починається ще з 1931 року. Тоді, ще у м. Верхньому, як було зазначено у газеті «Більшовицький штурм» було відкрито вечірній медичний технікум на базі лікарні ім. Леніна. Першими студентами стали робітники лікарень (санітари та лаборанти), також заохочували до навчання і представників робітничого класу.
У 1933 році заклад отримав власне приміщення, який вже не знаходився на території лікарні, а у 1935 році заклад було перейменовано у «Верхнянську фельдшерську школу».
На період війни з моменту її початку й аж до 1944 року заклад припинив свою діяльність. Замість цього у його приміщенні була розпочата діяльність інфекційного відділення та шпиталю для поранених солдат у ході війни.
Після закінчення війни країна потребувала великої кількості медичних робітників для лікування й реабілітації поранених на полі бою по всій величезній території Радянського Союзу, тому збільшився попит на медичних сестер. У зв’язку з цим фельдшерська школа була реорганізована у двохрічну школу медичних сестер.
У 1954 році для медичного закладу було виділено нове приміщення, яке відповідало всім норм нормам навчального закладу та було обладнано за стандартами того часу, для того аби навчальний протікав якомога якісніше, а спеціалісти виходили зі стін, тоді вже Лисичанського медичного училища, лише набувши добрі знання та навички. Училище починає випускати не лише сестер, а й фельдшерів та акушерів. Остання з професій є дуже важливою, бо пологи має приймати лише справжні лікарі, які знають як правильно проводити цю важку, а іноді тривалу не одну добу «процедуру».
Згодом, для училища побудували гуртожиток, оскільки медицина набувала популярності, а представники цієї професії шанувалися і вважалися інтелігенцією. З цього приводу вступало багато студентів, значна частина з яких прибували до Лисичанська з інших міст та селищ. Будівля закладу та сам гуртожиток зберіглися у чудовому стані й функціонують то теперішнього часу.
У 1996 році Лисичанське медичне училище здобуло нову назву й подалі йменувалося як Лисичанське державне медичне училище. У незалежній Україні цей заклад отримував значну підтримку міської влади,  бо важливою складовою населення є якісне медичне обслуговування, а молодший медичний персонал це перший ступінь своєчасної медичної допомоги громадянам. Отримання диплому в будь-якому з подібних закладів є поштовхом до здобуття вищої медичної освіти та прагнення допомагати людям.
З 2017 року училище знову змінило свою назву й по сьогодні зветься «Комунальний заклад «Лисичанський медичний коледж»».  Коледж розвивається й славиться своїми фахівцями на все місто. Також активно співпрацює з Луганським державним медичним університетом. Учні коледжу займають призові міста у олімпіадах, беруть участь у обласних конференціях та займаються науково-дослідницькими роботами на базі Луганського медичного університету. 
Для кожної людини, навіть яка не має прямого відношення до медицини, вона, водночас, займає дуже важливе місце у житті будь-кого. Адже медицина давно стала синонімом здоров’я, яке хочуть зберегти усі. Тому виховання не тільки лікарів,  а й молодших спеціалістів є дуже важливим аспектом у розвитку міста, особливо, якщо заклад який їх виховує розвивався й набував свою репутацію впродовж десятиріч. 
Життя  професора  Леонарда Гіршмана
як приклад присвяченого служіння медицині
Асланова Б. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Життя професора Л. Л. Гіршмана є свідченням зразкового обслуговування пацієнтів та медичної практики. Він народився в 1839 році на території сучасної Латвії. З дитинства він мріяв бути лікарем та  багато чого зробив для цього. Він отримав золоту медаль за навчання в гімназії, вступив до медичного факультету Харківського університету і після закінчення навчання поїхав до Європи на пробний термін у відомих клініках Парижа, Лейпцига, Відня і Гейдельберга, де Л.Гіршман працював під керівництвом відомого Германа Гельмгольца , що знає майстерне уявлення  про людину. 
Пізніше він писав про цей період: "Під керівництвом моїх вчителів пристрасть до офтальмології була звичайною річчю. Ця галузь медицини почала розвиватися з невеликої запущеної частини хірургії, перетвореної в самостійну науку, з'явилася у верхній частині точних  наук ". Там він мав запрошення до Америки, але не прийняв це, тому що накопичений матеріал давав йому можливість написати і захистити дисертацію за ступенем доктора медицини.  Тодi він повернувся у Харків.
       	 Початок ХХ століття був сповнений революційними подіями в історії та всієї Російської імперії. У 1905 р. У Харківській студентській школі брали участь фізичні зусилля. Ректор виключив з університету групу студентів без рішення про дисциплінарне провадження, очолюване професором Л.Гіршманом. Протестуючи проти цього, Леонард Леопольдович залишив університет. У результаті втратив клінічну основу, тому він вирішив покинути місто. На щастя, Харківська громада втрутилася і через газети звернулася до харків'ян. Був сформований спеціальний комітет з будівництва лікарні для професора Л.Гіршмана, і для такого проекту потрібно зібрати велику суму грошей. Комітет попросив пожертвувати для клініки імені професора Л.Гіршмана. "За три роки на вулиці Велика Москалівка було відкрито лікарню на 10 ліжок, а в 1912 році було побудовано нове велике приміщення для офтальмологічної клініки, яке отримало назву Професор Л. Гіршман ("Очна клініка ім. Гіршмана"), в той час як він був живим. Лікарняні правила того часу містять пункти: "Амбулаторний запис був реалізований з 9 до 1. Невідкладні пацієнти могли отримати медичну допомогу в будь-який час". Насправді професор Л.Гіршман прийняв усіх пацієнтів до останнього. Після прийому  в лікарні він повертався додому, де люди чекали його і його допомоги, а професор приймав  їх до опівночі або до години ранку. Він ніколи не казав людям: «Приходь завтра». 
    	 У своїй лікарській практиці Л.Гіршман ніколи не використовував загальні закономірності, для діагностики та призначень він обов'язково враховував зрiст, структуру обличчя, похід і загальний стан пацієнта. факт що доводить його високий професіоналізм: операція з катаракти виконувалася протягом 1-2 хвилин і використовувалася для обох рук одночасно. 
Він вважався  одним з найкращих власних достоїнств як  лікаря. що звик отримувати  професійну допомогу  вiд народу. Безкорисливість Л.Гіршмана була необмежена. Він допомагав людям у різних випадках: додати дітей до навчання, знайти роботу, допомогти у звільненні незаконно заарештованих людей і навіть за гроші. Професор регулярно передавав його бідним. Гіршман навчав масажу термінових хворих, тим самим надаючи сліпим можливість заробляти на життя. 
        	Як лікар він прийняв більше 1 мільйона людей у ​​своєму житті. Великі письменники Л. Толстой та А. Чехов зацікавлені в діяльності Л.Гіршмана. Про нього писав Антон Павлович Чехов: "Харківський офтальмолог Л. Гіршман був відомим благодійником і людиною святого". Відомий юрист, академік Анатолій Коні розповів про цього видатного лікаря: "... якщо майбутні покоління запитають про Л.Гіршмана, то можна відповісти за словами Гамлета - він був Людською істотою ..."
Німці в Бахмутському повіті у XVIII - початку ХХ століть
Борисенко О. (Харківський нацональний медичний університет, м. Харків)
Дослідження присвячено історії німецької колонізації найбільшого повіту Російської імперії Бахмутського на Донбасі у 18-19 сторіччях, влаштування німецьких колоній, ролі німців у розвитку промисловості та промислів.
Обставини заселення повіту. 5 травня в 1779 г. уряд опублікував маніфест "Про виклик військових нижніх чинів, селян і посполитих людей, самовільно відсутніх за кордон", який не тільки дозволяв безкарно повернутися в Росію всім втікачам, а й надавав їм 6-річне звільнення від сплати податків. Селяни-кріпаки могли не повертатися до своїх поміщиків, а переходити на становище державних селян. Повіти Бахмутськой провінції (Бахмутський і Донецький) слабо заселялися в цей період.  Масове переселення німців в Новоросію почалося після того, як в 1788 р Катерина ІІ їх запросила до Росії.                  
Граф П.А. Рум’янцев під час Семирічної війни 1756-63 рр. звернув увагу на високий рівень господарства селян Пруссії. Німці звільнялися від податків, рекрутської служби, мали право будувати фабрики, заводи, вільно займатися торгівлею. Німці часто вже не утворювали окремих колоній, оселялися в частині сіл (Берестова Артемівського району, де був німецький колгосп до 1940 р.). Німці-колоністи відрізнялися зразковим господарством. 
Чистота, порядок в поселеннях і будинках, відмінні сади, зразково оброблені поля становили «різку протилежність з господарством інших станів в губернії». У колоністів було потужно розвинене конярство, вдосконалене ковальське ремесло. Колоністи займалися товарним городництвом, вівчарством, розведенням фруктових і тутових дерев, ремеслами. Славилися німецькі ресорні брички, фургони. Колоністи, отримуючи високі врожаї, формували запаси зерна, посухи не впливали на їх господарство. Майже в кожній колонії існували невеликі пивоварні.
Роль німців в розвитку благоустрою Бахмута. Промисловці-німці Бахмута взяли в концесію на 30 років будівництво міського водогону протяжністю 8 верст, виписали з Європи в 1875 р чавунні труби і насоси, уряд дозволив все ввезти в Росію безмитно. У Бахмуті була побудована електростанція в 1913 р, обладнана дизелями і генераторами німецького виробництва.
  	 Участь німців в місцевому самоврядуванні повіту. Згідно «Переліку землевласників різних станів Бахмутського повіту, які мали право брати участь у ІІ земському виборчому з'їзді» в 1906 р з восьмисот виборців було більше 200 німців-колоністів.  У 1900 р в повіті діяли 35 німецьких шкіл.           
    	Антинімецькі настрої. Початок 1-ї Світової війни в Російській імперії супроводжувався хресними ходами, молебнями за перемогу, гучного державною пропагандою. Був прийнятий ряд «ліквідаційних» законів і положень, спрямованих проти німецького населення імперії: «Про припинення землеволодіння і землекористування австрійських, угорських чи німецьких вихідців», «Про особливий комітеті в зв'язку з німецьким засиллям», «Про заборону викладання німецької мови».
23 серпня 1914 в Бахмуті натовп членів «Союзу Михайла Архангела» розгромила німецькі магазини, валила ліхтарі, пошкодила обладнання електростанції, Дума відмовилася відшкодувати збитки на 1060 рублів. У Бахмутському повіті працю австро-німецьких полонених використовували на видобутку каменю, мощенні доріг, спорудженні гребель, чищенні ставків, протизсувних роботах, на найважчих ділянках .
У доповіді Бахмутського земства в 1915 р відставний штаб-ротмістр Н. І. Ларін закликав до «хрестового походу проти турків», ліквідувати «німецьке засилля» в Росії (це коли генерали, оточення царя, міністри, імператриця-німкеня.) Перейменувати німецькі колонії повіту, змінити роботу німецьких колоністських шкіл .
З усього вищесказаного можна зробити висновок, що німецькі переселенці внесли величезний вклад в розвиток культури та промисловості регіону. Культурні традиції і великий досвід в побудові господарства німецькими переселенцями стали новим плацдармом у розвитку промислового і культурного потенціалу не тільки Донбасу, але і Росії в цілому.
Харківська фотографія
Бойко С.О. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Харківська фотографія в 1880-х рр. отримала європейське визнання завдяки роботам таких фотографів - новаторів, як В.С. Досекин, А.К. Федецький і А.М. Іваницький. У 1850-х рр. у Харкові з'явилися перші фотографи. У цей час в місті проживало 36 тис. жителів. У числі промислових закладів міста ми знаходимо 4 фотографії…
Першим харківським фотографом, згідно К.П. Щелкову, вважається Василь Данилович Зайцев. На початок 1851 року він у службових справах їздив до Парижа, де на Всесвітній виставці побачив фотографічні портрети і пейзажі. Ці фотографії справили на нього величезне враження. В Європі фотографія, яка була винайдена в 1839 р. Дагером і Ньєпсом, так звані дагерротипи, до 1850-их рр. набула широкого поширення. У Парижі на той час налічувалося близько 50 фотоательє і трохи більше 50 - в Лондоні. Майже одночасно з дагеротипією Толботом був винайдений метод фотографування - каллотипія, який у 1844 р був удосконалений сукнарем із Ліля Бланкар-Евраром.
У 1880-х рр. кількість фотомайстерень у Харкові починає зростати лавиноподібно. Їх стає вже більше 30. У ці роки закінчують працювати в Харкові такі великі фотомайстри, як В.С. Досекин (у 1883 р) і Ю.Є. Глентцтнер (у 1882 р), але  з'являється ціла плеяда молодих талановитих фотографів: А.М. Іваницький (1882), М.І. Овчинников (1881), А.М. Мішон (1883), А.О. Занарди (1886), А.К. Федецький (1886) та ін. Харків стає найбільшим фотографічним центром півдня Росії, де концентруються значні сили фахівців в області фотографії. 
У Харкові буквально кипіло фотографічне життя - влаштовувалися фотографічні виставки, на різних міських заходах експонувалися роботи відомих майстрів. 6 березня 1886 р відбулася вагома для харківського фотографічного життя подія: любителі фотографії на своїх зборах поставили питання про заснування в Харкові фотографічного училища. Роботи харківських фотографів були добре відомі в Москві і Петербурзі. Активна новаторська діяльність А.М. Іваницького і А.К. Федецького приносить визнання їм і Харківській школі фотографії не тільки в Російській імперії, а й в Європі. 
У кінці XIX, на початку XX ст. з'явилися нові талановиті фотомайстри: Г.П. Блюм (1892), М.М. Боднаровський (1894), І.П. Бурченко (1892), Г.Л. Магазинников (1892), В.Є. Полянський (1895), П.І. Михайлівський (1891), Р.Л. Туккер (1892), Н.А. Гусєв (1906), М.Я. Лещинський (1901), А.І. Скассі (1903) та ін. Популярні харківські газети «Південний край» і «Ранок» в 1900-х рр. стали випускати ілюстровані додатки, фотографії для яких виготовляли, в основному, харківські фотографи. 
Штатним фотографом газети «Південний край» був А.М. Іваницький, а газети «Ранок» - П.І. Михайлівський, а після його смерті в 1913 р штатним фотографом газети стає його дружина А.І. Михайлівська. У цей же час у Харкові відкривається магазин фотоприладдя Анатолія Вернера. У 1910-х рр. у Харкові працювало близько 50 фотографів. Найцікавішими з нових майстрів були: П.В. Баринов (1915), М.І. Бурченко (1912), В.М. Довбня (1915), А. Крахмальников (1915), Я.І. Піцек (1911), Ф.І. Целан (1915) та ін.
Систематизація та вивчення досягнень Харківської школи фотографії почалися буквально в останні десятиліття. До цього окремі фотографії найбільш відомих фотографів перебували в музеях, але, в основному, у якості ілюстративного матеріалу тих чи інших подій як видових зображень будівель і вулиць міста. Для музеїв представляли інтерес фотопортрети державних і громадських діячів, письменників, вчених, артистів і композиторів, членів царської сім'ї і т.д.
Приватне колекціонування фотографій також було не дуже розвиненим, колекціонери листівок збирали фотографії як супутній матеріал. Відповідно було дуже мало літературних досліджень з історії харківської фотографії, її становленні та розвитку. Тим більше, що величезну кількість фотографій було знищено як під час революції, громадянської і Великої Вітчизняної війн, так і в 1920-1940-х рр. під час так званої класової боротьби з пережитками капіталізму, коли згадка про дворянських предків або просто інтелігентних родичів була рівнозначна смертному вироку.
І тільки останнім часом колекціонування старих фотографій виділилося в окрему тему. Стала з'являтися література, присвячена поки тільки окремим фотографам. Це дослідження В. Миславського і М. Жура, присвячене А. Федецькому, А. Хильківського й А. Іваницького, присвячене А.М. Іваницькому, В. Кірсанова і В. Титаря, присвячене В.С. Досекину. А. Парамоновим була зроблена спроба систематизації харківських фотографів (1851-1917 рр.).
У 2006 році Харківський приватний музей міської садиби провів першу в Харкові виставку старовинної харківської фотографії, на якій було представлено 400 оригіналів старих фотографій, каллотипії і дагерротипи, 62 репродукції старих фотографій збільшеного розміру, старовинні фотоапарати та обладнання з виготовлення фотографій, скляні пластинки, журнали з фотографії, колекція альбомів, прохання фотографів, рекламні проспекти.
У тому ж 2006 році Харківський приватний музей міської садиби запустив сайт «Фотографи Харківської губернії», де публікувалися статті і замітки, фотографії майстрів всієї Російської імперії, інформація про фотографів. У 2008 році у видавництві «Сага» вийшла книга «Фотографи Харківської губернії», а в 2009 році як автору видання А. Парамонову була вручена муниціпальна премія.
Становлення української військової медицини в Галичині 
(кінець ХІХ – початок ХХ сторіччя)
Гіржев С.Р. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
За умов нинішньої політичної ситуації в Україні (воєнна агресія Росії на Сході країни, анексія Криму тощо) актуальне питання оптимізації процесу розвитку воєнної медицини. Не випадково одним із головних завдань сучасної військової медицини є всебічне забезпечення людського чинника у військовій справі, роль якого полягає в забезпеченні боєздатності військ на теперішній момент значно зросла. 
Тому Україна має створювати таку політику охорони здоров'я, котра б створила нормальні умови життя та праці громадян, запровадження ефективних механізмів управління охороною здоров'я за мирного та воєнного часів. Відтак виконання цих задач за умов військової агресії на Сході України вимагає об'єднання спроможностей і сил медичних служб ЗСУ та інших структур сектору безпеки країни, в рамках єдиного медичного простору. Тут може послужити досвід становлення і розвитку державної військової медицини в Галичині часів національно-визвольних змагань ХХ ст. 
В Австро-Угорській імперії діяла система заохочення здобуття військової медичної освіти через видачу незаможним студентам державних військових стипендій. При отриманні такої стипендії студенти підписували зобов’язання деякий час відпрацювати військовими лікарями. Перед Першою світовою війною вже декотрі  українські лікарі обіймали важливі посади в галузі військової медицини ( І.Горбачевський, О.Зарицький, О.Маланюк, Я.Окуневський та ін.), на Галичині головним військового шпиталю був старший штабний лікар А.Бурачинський. 
До плеяди найвідоміших українських лікарів Буковини кінця ХІХ – початку ХХ ст., чия діяльність відіграла ключову роль у становленні військової медицини, належить Ярославу Окуневському (1860-1929 рр.), котрий після отримання докторського ступеня виконував обов’язки судового лікаря військового флоту Австро-Угорщини, побувавши в країнах Європи, Азії,  Африки, Америки та Океанії, його медична праця високо відзначена численними відзнаками морських держав. Я.Окуневський – автор статуту медичної служби ВМС (1900 р.), у якому знайшли відображення і знання та досвід лікаря-військовика. 
На початку Першої світової війни при званні контр-адмірала він був керівником медичної служби Габсбурзького флоту, тут тісно працював з іншими українськими лікарями – капітаном В. Вербенцем, полковником О. Зарицьким та полковником М. Рожанковським. Тоді ж Я. Окуневський влаштував  Українську лікарську службу та очолив її. Він спорядив постачання медикаментів для полку Українських січових стрільців, допомагав їхній санітарній службі, виділяв кошти, тощо. Після проголошення ЗУНР очолив Українську медичну місію у Відні. 
Завдяки своїм зв’язкам з-поміж австрійських чиновників зміг забезпечити надходження лікарського матеріалу для потреб Галичини. До становлення української академічної медицини вагомо доклав зусиль Іван Горбачевський (1854-1942 рр.) –український вчений. Після закінчення Віденського університету (1873-1877 рр.) невдовзі отримав повагу з-поміж європейських наукових кіл та очолив недавно створену кафедру медичної хімії у Карловому університеті в Празі. Нерядовою  подією в житті І. Горбачевского стало визнання проекту першого у світі Міністерства народного здоров’я 1917 р. як структурного розділу уряду Австро-Угорщини. 
Саме за цим планом, ураховуючи український досвід, такі ж міністерства були створені в Англії, Франції, Польщі,та інших країнах. Учений не лише створив проект міністерства охорони здоров’я, а й був його першим міністром (з 20 липня 1918 р. – до жовтня 1918 р.). Також 1883 року його запросили до складу Краєвої медичної Ради у Празі, а 1906 року– до Найвищої Санітарної Ради при МВС у Відні. Євген Озаркевич (1861-1916 рр.) багато зробив для становлення української науки, державної медицини, соціальної та медичної опіки українців. Він відомий як науковець, його справедливо приписують до основоположників української лікарської науки. 
Також Є.Озаркевич був членом вищої ради здоров’я у Відні, головним лікарем лікарні для біженців у Вольфсберзі (1915 р.). Ярослав Грушкевич (1873-1964 рр.) отримав вищу університетську освіту, спеціалізувався у очних хворобах у лікарняхБерліна, Праги. Зробити наукову кар’єру йому у Львівському університеті у той час було практично неможливо. У часи Першої світової війни Я. Грушкевич очолював головні «санітарні пости» австро-угорського війська, 1918р. із Золотим хрестом заслуги вернувся до Станіславова та трудився в українській військовій лікарні, рятуючи січових стрільців. 
Життя та професійне становлення Осипа Маланюка (1873-1949 рр.) пов’язані із воєнною медициною, якій він присвятив 20 років свого життя. Будучи військовим національним стипендіатом, він побудував кар’єру військового лікаря в австро-угорській імперії, дослужився до звання «оберштабсарцта» в  полку драгунів. За доби національно-визвольного руху О.Маланюк – полковник УГА, комендант 1-ої  лічниці у Станиславові. Примітно, що після їх поразки польські чиновники запропонували О.Маланюкові місце військового лікаря, але він відмовився. 
Кость Воєвідка (1891-1944 рр.) навчався медичній справі у німецькому університеті в Празі, перед юнаком лежав багатообіцяючий шлях фахового росту, однак, після початку першої світової війни, сформувалися перші відділи УСС, він як «старший медик» дав згоду вступити до лав січових стрільців . 1915 р. отримав відгул, щоб закінчити лікарську освіту. Одразу повернувся до лав війська, був назначений кошовим лікарем. 1916 р. під час бою біля Конюхів К.Воєвідка потрапив до ворожого полону. 1917 р. він з І. Рихлом на Східній Україні організовують лікарську службу для УСС. 
1918 р. був переданий урядом УНР до Берліна як начальник санітарної місії для українських військових – «колишніх воєнних царської армії і на цьому місці він залишився до занепаду відродженої української державності». Михайло Козак (1888-1942 рр.) за часів національно-визвольного руху– у лавах тих, хто відвойовував Україні незалежність, був полковником УГА, як лікар працював у військовому шпиталі у Станиславові. До наймолодшої плеяди медиків, які спричинилися до підняття української військової медицини, відносимо Осипа Гробельного (1893-1966 рр.), який 1913 р. почав навчання у Львівському національному університеті на медичному факультеті, а наступного року був взятий до війська; 1918 р. вступив до УГА і «як студент медицини »; Наталію Полотнюк-Пристай (1895-1975 рр.), яка. вступила до Львівського університету на медичний факультет, а після початку війни, ставши медичною сестрою, працювала в шпиталях для інтернованих, відтак як «студентка медицини» рятувала життя «усусусів» у військовій лікарні у Станиславові; як командир медичної служби УГА вела боротьбу в українсько-польській війні; Ярослава Хмілевського (1895 -1965 рр.), який, навчаючись у Львівської гімназії, потрапив до лав УСС боровся у збройному підпіллі та працював з УСС; коли при поразці російської армії 1915 р. він пліч о пліч з друзями збирався підірвати міст на Дністрі в Галичі, його спіймали та вивезли в Росію, до Архангельська, 1918-1919 рр. воював у рядах УГА. До цієї когорти приписуємо Івана Белея (1899-1970 рр.), який у часи Першої світової війни служив в Австро-Угорській армії на східному фронті, відтак потрапив в ряди УГА.
Таким чином, у Галичині у ХІХ – ХХ сторіччі зусиллями українських лікарів були створені: система суспільної медичної допомоги, охорони здоров’я народу, а за період Першої світової війни та національно-визвольного руху зародилася система національної військової медицини. Завдяки героїчній ідоброчинній праці Українських медиків тисячі життів січових стрільців, бійців УГА було врятовано. 
Можемо казати також про становлення волонтерського медичного руху, який заповнював прогалини в державній системі охорони здоров’я. Також державні лікарі посідали високі місця в австро-угорській армії. Українські лікарі – патріоти, люди-«суспільники» – стали справжніми героями вітчизняної військової медицини, її основоположниками , саме вони заклали міцну основу для її подальшого розвитку і росту.
Патологоанатомічна наукова школа
Бойко В.С. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Метою роботи є вивчення становлення медичної науки Харкова на базі медичного факультету Харківського університету як передумови становлення багатьох наукових шкіл, зокрема наукової патологоанатомічної школи.
Історія становлення медичної школи та науки у м. Харків розпочалася з 1805 року, яким датується відкриття Харківського університету. У його структурі планувалося відкриття чотирьох факультетів, одним з яких став медичний.
Перші запрошені професори створювали навчальну базу для навчання студентів медичного факультету: підручники, посібники для викладання медичних дисциплін, а також створювалися анатомічні театри, лабораторії та клініки. Вдалий підбір викладацького складу став передумовою поліпшення наукових не лише теоретичних, але й практичних навичок з області медицини. 
З професорів даного періоду історії розвитку медицини Харківщини варто відзначити І. Д. Книгіна – талановитого хірурга і викладача, у якого студенти мали змогу брати участь у різноманітних хірургічних роботах; П. А. Нарановича – спеціаліста з очної хірургії.
Отже, з другої половини ХІХ ст. на  базі медичного факультету Харківського університету та за сприяння професорсько-викладацького складу почали формуватися перші наукові школи. Засновниками школи патологоанатомів були В. П. Крилов та Д. Ф. Лямбль. 
Д. Ф. Лямбль (1824 – 1895) був засновником кафедри патологічної анатомії. Він є автором праць не лише з області патологічної анатомії, але й з гістології, терапії, паразитології. Саме він вперше виділив колові волокна міліарного м’яза ока та описав паразита Lamblia intestinalis, що дало своєрідний поштовх в подальших дослідженнях. В. П. Крилов (1842 – 1906) викладав патологічну анатомію та започаткував систему навчання за допомогою розтину трупів у клініках і шпиталях Харкова.
Продовжив розвиток патологоанатомічних досліджень М. Ф. Мельников-Разведьонкін зі своїм посібником «Практический курс патологической гистологии». Велике значення мають його праці про альвеолярний ехінокок та вузликовий поліартеріїт. Запроваджений ним спосіб фіксування анатомічних препаратів без втрати їх природного забарвлення був відзначений премією П. А. Загорського. У 1925 р. М. Ф. Мельников-Разведьонкін став фундатором Українського патологоанатомічного інституту.
Не менш відомим представником наукової патологоанатомічної школи є Г. Л. Дерман. Після закінчення війни він був завідувачем кафедри патологічної анатомії Харківського стоматологічного інституту з 1944 по 1946 роки, а також в Українському інституті удосконалення лікарів; в 1945 – 1971 роки завідував кафедрою у ХДМІ. Його наукові роботи стали комбінацією класичної патологічної анатомії з прогресивними знаннями та актуальними проблемами науки, що дало йому змогу стати видатним представником патологоанатомічної школи. 
Дані роботи та роботи під його керівництвом включали дослідження з вивчення патології серцево-судинної системи та патоморфології гіпертонічної хвороби. На базі кафедри Г. Л. Дерман створив міський консультативний біопсійний центр, який діє і до наших часів. Вищезгадана робота нині очолюється ученицею Г. Л. Дермана – А. Ф. Яковцовою.
Отже, виникнення медичного факультету, а згодом і створення наукових медичних шкіл на базі Харківського університету є фундаментом розвитку сучасної медицини, оскільки саме тоді були започатковані перші наукові праці, дослідження та публікації, на основі яких створювалися нові, що і було власне прогресом у розвитку вітчизняної медицини.
Історія харківської «швидкої»
Яхно Я. А.  (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Історія харківський яким швидкої допомоги чого почалася було з організації "Гуртка нічних чергувань", створеного дума з ініціативи роки кількох були харківських роки лікарів у вересні 1895 року. Як писалося яким тоді в газетах, гурток було був створений один як в інтересах була городян, які дуже часто день внаслідок раптових роки захворювань, ускладнень, отруєнь, поранень року або нещасних свою випадків потребували швидкої лікарської допомоги, так і в інтересах було лікарів, яким необхідний нічний відпочинок. 
Справа року в тому, що на той час було звичним день посилати було когось чого за лікарем яким чи аптекарем.Відчуваючи його потребу який в справі наданні  швидкої медичної допомоги, один з видатних щодо харківських було лікарів-терапевтів, професор дума Іван Миколайович було Оболенський себе в 1909 році запропонував нова створити саме в місті громадську його організацію «Товариство тому швидкої медичної допомоги». Іван Миколайович чого Оболенський один - перший чого завідувач була кафедрою один госпітальної терапії, відкритої в 1877 році. 
До моменту себе описуваних роки подій він був уже заслуженим щодо професором дуже кафедри один терапевтичної факультетської клініки Медичного була факультету було Харківського тому університету. Він був не тільки одним чого з найкращих щиру  харківських року лікарів, а й видатним року теоретиком дуже медицини: його авторству була належить року близько який 25 самостійних робіт російською себе та німецькою щодо мовами. Ідеєю створення роки «Товариства тому швидкої допомоги»Івану Миколайовичу було вдалося було захопити весь цілий ряд видних йому харків'ян: Гіршмана була І.А. (офтальмолог), Утіна С.Я. (купець), Рогожина вище І.Ф., Кульчицького дуже Н.К. (вчений, гістолог), Іозефовіч А.А. (Редактор-видавець себе "Південного день краю"), Людського мала Є.Г, Попова була С. А., Анфимова була Я. А, Вишинського дуже Л.Н. 
І ось, 1 травня чого 1909 року відбулося року перше було обговорення йому організаційних питань йому щодо заснування. Схвалення була харківського йому губернатора було було отримано вище вже 3 травня, а 4 травня була сформували який комітет швидкої медичної допомоги року (ШМД) в складі названих була вище осіб. Урочиста дума церемонія відкриття мала харківської служби було швидкої медичної допомоги вище почалася чого о 10 ранку тому 25 квітня 1910 року, а вже о 12:53 була раптово свою перервана: надійшов перший яким виклик. 
Про це свідчить яким запис, зроблений була в "Головній книзі для записування дума випадків надання були допомоги", яка зараз була зберігається в Музеї швидкої медичної допомоги. Спочатку йому харківська було станція швидкої допомоги дума не мала власного день приміщення: для диспетчерської служби його і персоналу року станції були виділені кімнати мала у флігелі і стайня день на території Олександрівської лікарні (суч. 1-а міська лікарня). 
Цьому року посприяв було знову-таки І.М. Оболенський, якому тому на цей момент була було  вже більше 20 лет. Міська дума виділяла на потреби року станції по 5-7 тисяч було рублів на рік, чого було вкрай було недостатньо роки Частково нова робота його зі збору нова коштів була доручена його дамському чого комітету,який представляла   Дар'Я Дієвна Оболенська була .В цих цілях Оболенська була запропонувала була проводити мала благодійне свято, названого роки  "Днем  фіалкової квітки". 
До нього роки члени була Жіночого день комітету самі виготовляли дума штучні фіалки. Це було  благодійне свято було ,схоже чого на День білої ромашки,що тоді набирав щиру свою популярність у Європі. В цей день на вулицях роки і в людних його місцях з'являлося щодо безліч святково його одягнених було продавців з кошиками йому "фіалкової квітки" і "цукерочок себе швидкої допомоги". Благодійність дуже допомагала  під час матеріальної крути.
Роль сім'ї Оболенських дуже в справі організації швидкої медичної допомоги була в Харкові по праву вище оцінювали була сучасники. Так, Микола день Сумцов чого у своїй книзі "Слобожани" 1918 роки відзначає: "Дуже гарна була громадська року справа було була зроблена дуже професором було по внутрішніх хворобах йому Іваном роки Оболенским. Він не тільки дав власні кошти було на карету мала швидкої допомоги, а й доклав яким до цієї справи день весь свій досвід, знання року і щиру турботу. З'явилося була і до цих пір працює ця корисна було установа була  тільки завдяки було професору щодо Оболенському саме ".
З доповіді голови" Товариства мала швидкої медичної допомоги була м.Харкова була "І.М. Оболенського: "... карета вище швидкої допомоги його в день виїжджає  на виклик роки  протягом було 17 секунд, вночі від 2,5 до 3 хвилин, при відсутності карети року виклики вище не приймаються була ..."Станція швидкої медичної допомоги весь в Харкові до 1914 року мала у своєму розпорядженні всього свою дві карети року . Кожну була карету один запрягали роки парою чого коней, для чого на станції містилася щодо стайня. Звичайно, для станції швидкої допомоги, яка обслуговувала роки трьохсоттисячне себе місто, підсобних щодо приміщень Олександрівської лікарні було недостатньо, і Іван Миколайович були Оболенський була перейнявся було будівництвом день для служби один власного року будинку. 
Для цього було був запрошений дуже архітектор чого В.Є. Мороховец, який погодився року безкоштовно вище виконати його проект було будівлі. 3 червня весь 1912 року відбулося роки урочисте року закладення яким будівництва року будівлі за адресою дуже вулиця один Конторська, 41 (пізніше - Червоножовтнева, 41). Що характерно, при будівництві саме цієї будівлі робочі погодилися один на мінімальну року оплату року своєї праці. У дні святкування весь четвертої річниці станції, 27 квітня 1914 року, нова будівля була відкрита. 
Після завершення нова будівництва чого в квартиру його на другому чого поверсі цієї будівлі переїхав разом було зі своєю  родиною дуже старший було лікар станції - Микола року Олександрович щодо Молохов. Саме йому було доручено року організувати була роботу було служби саме у новій будівлі. Незважаючи весь на всі труднощі воєнного яким часу, в передреволюційні роки станція розвивалася. У тому ж 1914 році товариство мала швидкої допомоги його відкрило щиру аптеку, яка забезпечувала роки медикаментами було всю станцію швидкої допомоги, а для незаможних була громадян чого медикаменти мала відпускалися саме за півціни. До самої націоналізації в 1919 році,станція швидкої медичної допомоги було утримувалася, в основному, на приватні пожертвування. До слова, посаду року старшого року лікаря після націоналізації була збережена день за Молоховим,він пропрацював було тут до самої своєї смерті в 1956 році. Іван Миколайович роки Оболенський один помер день значно було раніше, в 1920 році, залишивши була після себе двох дітей: сина Миколи нова та доньку було Віру та величезний весь вклад день в створенні швидкої  допомоги було в Харкові.
Історія виникнення та заселення Луганської області
Шубіна А.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

Археологічні пам’ятки свідчать, що територія Луганської області була освоєна людьми ще за часів раннього палеоліту. Кам’яні знаряддя мустьєрської епохи (100-40 тис. років тому) знайдені поблизу села Колесниківки Станично-Луганського району та в межах Луганська. В околицях села Весела Гора Слов’яносербського району виявлено знахідки пізнього палеоліту (40-10 тис. років тому). Поселення мезолітичних мисливців та рибалок (10-8 тис. років тому) досліджені в околицях селища Петрівка Станично-Луганського району.
В межах області на Сіверському Донці та його притоках виявлено близько 20 поселень епохи неоліту (6-4 тисячоліття до н. е.). Найбільш важливим з них є поселення біля села Підгорівки Старобільського району.
В наступні за палеолітом часи в епоху міді-бронзи, територію сучасної Луганщини заселяли скотарсько-землеробські племена. З цього часу до нас дійшло багато курганних могильників (біля селища Комишуваха Лисичанського району, в Луганську та інших місцях) і поселень (селище Борівське Лисичанського району, село Кондрашівка Станично-Луганського району), скарби металевих виробів (село Кримське Слов’яносербського району, село Райгородка Новоайдарського району) і міднорудні шахти (селище Калинове Лисичанського району).
В Луганській області відомі також пам’ятки скіфських часів (VII-III століття до н. е.), наприклад, кургани біля села Кам’янки та пов’язане з виплавкою заліза поселення біля села Городище Перевальського району. Біля селища Нижня Дуванка Сватівського району розкопані кургани сарматського часу (II століття до н. е. - II століття н. е.).
В області виявлено поселення та могильники так званої Салтівської культури (VIII-X століття н. е.), яку залишили нащадки сарматів - алани. Найбільш відомі з них є могильник біля села Нещеретового Білокуракинського району та городище біля селища Петрівка Станично-Луганського району.
Протягом X-XIV століть територія Луганської області була заселена різними кочовими народностями. Про цей період в історії Луганщини свідчать курганні поховання та кам’яні баби, встановлені на курганах та висотах.
У 1185 році по території краю зробив похід проти половців новгород-сіверський князь Ігор Святославич. Тут же відбувся і бій його дружини з половцями, що закінчився поразкою руського війська і полоненням Ігоря.
Коли ж настало перемир’я, між Руссю і кочовиками велася інтенсивна торгівля. Русь починає справляти величезний вплив на господарство і культуру кочовиків. Деякі племена переходять до осілого життя, починають займатися землеробством. Кочовики селилися, як правило, поблизу кордонів Древньоруської держави, ставали її підданими. В свою чергу і руське населення проникає в степи, де утворюються перші руські поселення.
У 1223-1224 рр. територію краю захопили полчища монголо-татар, які обезлюдили його. Через Дике поле проходили шляхи, якими кримські татари вторгалися в межі Московської держави. 
У XVI-XVII століттях Московська держава для захисту своїх південних кордонів почала будувати сторожові фортеці і укріплені лінії. В цьому краю їх споруджували по берегах Сіверського Дінця, Айдару, Євсугу і Деркулу. З 1650 року на річці Сіверському Донці почали влаштовувати запорізькі охоронні пікети. Вони були, зокрема, в Суходолі та Макаровому Яру. По території краю (через теперішні населені пункти Чорнухине і Красний Кут) проходив секретний козацький шлях з Запорізької Січі на Дон. Тут же, в Чорнухиному, був склад продовольства і збройового припасу для проїжджих козаків. У другій половині XVII століття виникли нові військові городки - Сватове на річці Красній, Петрівка на річці Євсуг, а також багато інших населених пунктів, заснованих українськими і російськими селянами-втікачами, працею яких успішно освоювався край.
Загострення соціальних суперечностей у феодальний період посилювало класову боротьбу. Козаки і селяни краю допомагали Степану Разіну та його братові Фролу в 1670 році під час селянської війни. Активну участь взяли вони і в повстанні під проводом Кіндрата Булавіна. Тут, поблизу села Іванова Лука (нині село Булавинівка), було створено штаб булавінського війська. В цих краях тоді ж організували свої загони селянські ватажки Голий, Драний, Безпалий та інші.
Послані Петром І війська всі городки по Сіверському Дінцю, Айдару і Деркулу в 1708 році зруйнували і спалили. Їх відродження почалося лише через 25 років, у 1732 році. З 50-60 років XIX століття територію вздовж Сіверського Дінця між річками Бахмутом і Луганню почали заселяти військові поселенці - серби, волохи, молдавани та інші, які несли прикордонну службу у фортецях та опорних пунктах Української укріпленої лінії. Заселена ними територія дістала назву Слов’яносербії.
У 1784 році Слов’яносербія стала Донецьким повітом Катеринославського намісництва з центром м. Донецьком на Сіверському Дінці. У 1817 році м. Донецьк було перейменовано в місто Слов’яносербськ - центр Слов’яносербського повіту Катеринославської губернії.
У 1797 році було утворено Старобільський повіт, куди ввійшли населені пункти, розташовані в лівобережній частині теперішньої Луганщини.
Найбільш інтенсивно територія краю почала заселятися в другій половині XVIII століття вихідцями з інших районів України та центральної Росії.
Кріпосне право тут було встановлено значно пізніше, ніж в інших місцях України (у 1783 році). Життя кріпаків тут було тяжким. Селяни виконували численні повинності, а також платили натуральний і грошовий оброк. Їм заборонялося переходити від одного до іншого пана. Кожний феодал на свій розсуд розправлявся з непокірними: судив і карав їх, відбирав майно, збільшував норму панщини тощо.
Кріпосницьке гноблення викликало обурення трудящих мас. В 1820 році, в ряді сіл Міуського округу Області Війська Донського, а також Бахмутського і Слов’яносербського повітів вибухнули селянські повстання. 
У другій половині XIX століття в Росії було скасовано кріпосне право. Здійснювана реформа захищала насамперед інтереси дворянського землеволодіння і весь тягар викупних платежів і податків було перекладено на плечі селян.
Почалися масові відходи селян на заводи і рудники в Луганськ, Алчевськ, Кадіївку, Лисичанськ та інші промислові центри Донбасу, де вони поповнювали ряди робітничого класу.
Після реформи 1861 року в краї почався швидкий розвиток промислового капіталізму. Цьому сприяла наявність величезних природних багатств. Перше дослідження надр краю проведено за вказівкою Петра І в 1721 році под’ячим Г. Г. Капустіним у районі нинішнього Лисичанська. Він уперше виявив поклади кам’яного вугілля. Трохи пізніше, в 1747 році, відомий російський рудознавець І. І. Морозов виявив тут руду і збудував перші доменні печі - «домниці. В 1790-1794 рр. ці дослідження продовжували гірничий інженер М. П. Аврамов і професор Леванідов.

Історія піфагорійської школи та життя Піфагора
Тороєва А. О. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

  Історія Піфагорійської школи до кінця її існування у V ст. до н.е. відома в загальних рисах. Думки істориків філософії про її мету, роботу, організацію сильно різняться.
Піфагор народився на грецькому острові Самос. Він емігрував з 532 до 529 р. до н.е. до регіону на півдні Італії, населеного в той час греками і оселився в Кротоні (зараз Кротон в Калабрії) [1, с. 11]. Там він заснував школу, яка з самого початку була політичною. Піфагорійці також брали активну участь у війні між Кротоном та грецьким містом Сібаріс, розпочатій Сібарісом, яка велася з великою жорстокістю. Командувачем армією Кротона був піфагорієць, знаменитий спортсмен Мілон [1, с. 28].
Після перемоги над Сібарісом, який був захоплений і пограбований у 510 р. до н.е, піфагорійці були залучені в запеклі дебати, які проводилися серед громадян Кротона. Йшлося про розподіл завойованої країни та внесення поправок до Конституції. У зв’язку з цими заворушеннями Піфагор переніс свою резиденцію до Метапонту (сьогодні Метапонто в італійській області Базіліката). Там він продовжив своє вчення, його послідовники також були змушені покинути місто. Лідером опонентів був шановний громадянин на ім’я Кілон (звідси «кілонічні заворушення»). Популярний оратор Нінон також закликав виступали проти піфагорійців. Окремі джерела свідчать, що переслідування піфагорійців уже в цей час було жорстоким, але подалі воно ще більше набирало силу [2, с. 103]. Оскільки піфагорійській школі була притаманна значна харизма, подібні школи стали утворюватися також в інших грецьких містах південної Італії Складалися общини піфагорійців, які, ймовірно, також грали певну роль і в політиці. Інституціоналізованого панування піфагорійців не було ні в Кротоні, ні в Метапонті, ні в інших містах, але вони робили певний вплив  на рішення відповідних міських рад та зборів громадян [1, с. 39]. Деякі джерела повідомляють, що піфагореїзм поширювався і в середовищі негрецького населення. Називається, зокрема, населення Луканії і Мессапії [3].
Піфагор помер в останні роки VІ або на початку V століття до н.е. Після його смерті його учні продовжували свою діяльність в містах [2, 4]. Через те, що погляд на світ піфагорійців був орієнтований на загальну гармонію і стабільність, їх політичні ідеї були консервативними. Таким чином, вони стали союзниками традиційних консерваторів серед міських рад. Вони зустрілися з опором, як показує приклад Кілона, впливових родин із опозиції. Їх вороги також були серед агітаторів, які виступали за повалення і встановлення демократії і намагалися отримати владу шляхом боротьби [2, с. 108].
Приблизно в середині V століття або дещо пізніше в ряді міст демократично налаштовані оратори з великою перевагою прийшли до влади. Чисельність їх прихильників на відміну від прихильників старого режиму зростала. Таким чином, розпочалися криваві гоніння на піфагорійців, які були вбиті або змушені втекти з міста. На якийсь час піфагорійці знов перемогли,  але в кінцевому етапі вони програли скрізь, крім Таранто, де у них приблизно в середині ІV століття були сильні позиції. Багато з них емігрували до Греції. Школа припинила своє існування як організація.

Джерела і література:
1.	Жмудь Л. Я. Наука, философия и религия в раннем пифагореизме / 
Л. Я. Жмудь. –  Санкт–Петербург: Алетейя, 1994. – 320 с.
2.	Мельникова И. Ю. История пифагоровой жизни / И. Ю. Мельниковой. –Москва : Алетейя, 2002. – 280 с.
3.	Лебедева А. В. Фрагменты ранних греческих философов / 
А. В. Лебедева. – Ч. 1. – Москва, 1989. – 618 с.
4.	Гомперц Т. Греческие мыслители: соченение в 2–х тт. / Т. Гомперц. – Санкт–Петербург, 2011. – Т. 1. – 324 с.

Історія розвитку офтальмології
Байкова К.О. (Харківський національний меличний університет, м. Харків)

Офтальмологія ‑ це галузь медицини, що вивчає фізіологію та анатомію органа зору, діагностику, лікування і профілактику очних захворювань. Учення про очні хвороби створювалося протягом усієї історії людства. Як важлива частина медицини воно зароджувалось у давніх осередках цивілізації. Про що стверджують папіруси древніх медиків-офтальмологів які дійшли до сьогодення.
Так, одним із перших цілителів очей у ІІ ст. до нашої ери був єгиптянин Пені Анк Ірі. Письменні пам’ятки інших древніх цивілізацій ‑ Індії, Китаю, Греції та Риму ‑ вказують на вміння їхніх медиків лікувати катаракту та фістулу слізного мішка. А найзнаменитіші лікарі античності – Гіппократ (460‑372 pp. до н. e.) та Клавдій Гален (131-201 pp.) створили фундамент європейської медицини на кілька сторіч вперед. Значний внесок у розвиток офтальмології зробили Корнелій (25 pp. до н.e.-50 pp. н.е.), Авіценна (980‑1037 pp.). 
Швидкий розвиток офтальмології з XVII ст. є заслугою Йоганна Кеплера (1571-1630) ‑ винахідника телескопу та астролога. Вперше описавши кришталик ока як оптичну лінзу, він змінює уявлення про поширене захворювання ‑ катаракту. Й. Кеплер пояснив сутність коротко- та далекозорості, а також довів, що на сітківці ока відображається зворотна зменшена картинка побаченого.
На основі відкриттів Кеплера, його співвітчизник Бріссо Жак Давіель (1696-1762) доводить можливість відновлення зору після видалення тьмяного кришталика шляхом розрізання очного яблука. До цього катаракту лікували навпаки ‑ проштовхуванням тьмяного кришталика у скловидне тіло. 
Анатом та хірург Уільям Чезлден першим провів оптичну ірідектомію ‑ операцію зі створення нової зіниці у випадку її зрощення. Хірург увів вузьку голку через склеру за райдужку, розрізав її, утворивши нову зіницю. Так, у XVIII ст. почалась ера хірургічного вирішення проблем ока.
У XIX ст., новий етап розвитку офтальмології почався зі створення фізиком та фізіологом Германом фон Гельмгольцем (1821-1894) очного дзеркала — офтальмоскопа. Відтак, у разі захворювань сітківки, судинної оболонки та зорового нерва, лікарі отримали змогу оглядати внутрішню поверхню очного яблука ‑ очне дно. А створення таблиць для виміру гостроти зору полегшило діагностування відхилень у пацієнтів.
Виникла необхідність у швидкому обміні інформацією між офтальмологами. У 1838 p. у Бельгії було засновано перший спеціалізований журнал «Анали окулістики», що виходить регулярно й дотепер. 
У ці ж часи завдяки офтальмологам Ю. Гіршбергу (1843-1925) і О. Гаабі (1850-1931) та їхньому магніту, стало можливим видалення з очей чужорідних тіл.
Ha початку XIX ст. очні хвороби на медичних факультетах університетів вивчали разом із хірургією. У середині XIX ст. офтальмологія виділилась у самостійну галузь медичної науки. Перші кафедри очних хвороб з’явились у 1818 p. одночасно у Віденському університеті і Медико-хірургічній академії в Санкт-Петербурзі, в Австрії. У Росії в Московському університеті кафедра офтальмології з’явилась у 1854 p., Казанському ‑у 1867 p.
Початок XX ст. позначився великими досягненнями як у хірургії, так і в терапії ока. Була запропонована ефективна операція з лікування відшарувань сітківки (Ю. Гонен); великого значення набула пересадка рогівки (В. Філатов); почали проводити біомікроскопічне дослідження ока, гоніоскопію; вдосконалювалися методи видалення сторонніх тіл з ока, з’явились ефективні хіміотерапевтичні засоби. 
У 40-х роках XX ст. в очній практиці почали застосовувати антибіотики. активно використовуються електроприлади для тонографії, вивчення зорового нерва та сітківки, а також дослідження світлової та лазерної коагуляції. У ІІ пол. ХХ ст. до електроприладів приєднуються комп’ютерна техніка, операційні мікроскопи, лазерні прилади та особливо гострі хірургічні ножі. Тепер хірургічне втручання мінімально пошкоджує око, а офтальмологічна практика перетворюється на мікрохірургію ока.
Про ранній розвиток офтальмології в Україні відомо замало. Більшість вчених-лікарів від’їжджали працювати й навчатися закордон. Незалежний розвиток науки в країні починається лише у XIX ст. Кардинальні зміни у вивченні хвороб ока відбуваються завдяки Харьківському, Київському та Одеському університетам.
Зокрема, з Київським університетом та його професорами (О. Іванов, В.Караваєв та інші) пов’язано: фундаментальні дослідження сітківки ока, будови ціліарного тіла та кришталика; перша операція з пересадки відділу ока, використання трупної рогівки та значний вклад у розвиток кератопластики; розробка методу проекції офтальмоскопічних змін на склеру для визначення місця розриву сітківки; опис операції із переміщення кон'юнктивального мішку стенонової протоки привушної залози при «синдромі сухого ока»; оперативне лікування відшарування сітківки.
Одеська офтальмологічна школа наймолодша, але вона справила вирішальний вплив на розвиток офтальмології в Україні. Виникла ця школа 1903 р., коли в Новоросійському (нині - Одеський) університеті була відкрита кафедра очних хвороб, яку очолив найвидатніший офтальмолог початку XX ст. С. Головін. Учні С. Головіна ‑ академік В. Філатов, професор С. Кальфа, послідовники ‑ академіки Н. Пучковська, М. Кащук, І. Єршович та інші.
Харківська школа почалася з 1868 р., коли в м. Харкові було створено кафедру очних хвороб, яку очолив Л. Гіршман (видатний вчений-офтальмолог, хірург). По закінченні університету лікар навчався у відомих європейських офтальмологів, а після повернення захистив дисертацію на ступінь доктора медицини з теми кольорового відчуття. Завдяки лікарській діяльності вчений посів особливе місце в історії вітчизняної офтальмології. За 61 рік лікувальної практики Л. Гіршман, за підрахунками його учнів, прийняв близько 1 мільйона хворих. До нього їхали хворі з усіх кінців світу. Його запрошували на консультації до європейських країн.
В 1908 році завдяки Л. Гіршману з’явилася перша Харківська міська офтальмологічна клінічна лікарня. Розташовувалася вона в малопристосованому орендованому приміщенні на околиці Харкова і мала всього 10 ліжок. 
У 1908 ‑ 1912 роки відбулось збільшенням кількості амбулаторних і стаціонарних пацієнтів. Відтак у 1912 році для клініки було побудовано нову велику будівлю в Нагірному районі міста. У лікарні налічувалось 65 ліжок (з них 30 ліжок на прохання професора Л.  Гіршмана, надавалися безкоштовно малозабезпеченим пацієнтам).
У 1913 році в лікарні працювало 5 лікарів, 3 фельдшери, 11 осіб молодшого медичного персоналу.
У роки Першої світової війни на базі лікарні було розгорнуто військовий шпиталь на 25 ліжок для надання спеціалізованої офтальмологічної допомоги військовим з пораненнями очей.
В перші післяреволюційні роки структура лікарні складалася з стаціонарного відділення на 90 ліжок та амбулаторії. У 1920 році було відкрито аптеку. Також з 1920 року на базі лікарні працювала друга очна клініка Харківського медичного інституту, яку очолював професор Є. Браунштейн. У 1921 році при лікарні було організовано курси удосконалення лікарів (навчалось одночасно до 30 осіб). Лекції на курсах читали професори П. Барабашов, Є. Браунштейн, П. Прокопенко та інші. У цей же період в лікарні навчалися за спеціальною програмою санітари і доглядальниці (до 70 осіб одночасно).
У 1921 році лікарню було перейменовано в Радянську очну лікарню імені професора Л. Гіршмана. У 1928 році організовано ряд спеціальних лабораторій і кабінетів, клініко-діагностичну лабораторію. 1 вересня 1930 наказом Народного Комісаріату Охорони здоров'я УРСР Радянську очну лікарню ім. професора Л. Л. Гіршмана було реорганізовано в Український науково-дослідний інститут (НДІ) офтальмології, що став провідним закладом не лише в Україні, але й у колишньому пострадянському просторі.
У роки Другої світової війни робота інституту була припинена, а приміщення ‑ зруйновано. Відновлено роботу восени 1943 року. Після реорганізації інституту в 1965 році гідним продовжувачем традицій стали колективи кафедри очних хвороб Харківської академії післядипломної освіти лікарів і офтальмологічної клінічної лікарні № 14 ім. Л. Гіршмана. У 1989 році на базі лікарні відкрито Мікрохірургічний центр. Впродовж 1996 ‑ 2002 років у стаціонарі клініки було надано допомогу 60 тис. хворим, амбулаторно ‑ більш ніж 300 тис. людей, проведено 35 тис. операцій.
Нині офтальмологія в Україні має чималий арсенал досягнень, якими користуються спеціалісти та хірурги у всьому світі. Щодня відбуваються відкриття та дослідження, модернізуються технології, комп’ютеризується діагностика.
Історія  розвитку української  хірургії 
СлищенкоР. (Харківький національний медичний університет, м. Харків)
Хірургія — це розділ медицини, що вивчає гострі та хронічні хвороби, які можна вилікувати лише за допомогою хірургічного, оперативного, втручання. Хірургічне лікування складається з декількох послідовних етапів:
1. Підготовка хворого до оперативного втручання;
2. Знеболення, тобто наркоз, анестезія;
3. Саме хірургічне втручання;
4. Реабілітація хворого після проведення операції.

Вивчення історичних аспектів розвитку хірургії на території України відіграє важливу роль в інтелектуальному розвитку майбутнього лікаря. Розгляд даного кола питань дозволяє не тільки підвищити загальноосвітній рівень, а й вивчити етапи розвитку такої науки як хірургія на території нашої держави на різних ступенях соціального і економічного розвитку суспільства, зрозуміти труднощі, через які довелося пройти хірургам давнини і сучасності.

У Київській Русі не було саме професії лікаря, якої б навчались в спеціалізованих закладах. У містах жили особи, які використовували свої знання, набуті з часом, допомагали іншим подолати різні недуги. Для більшості кількості таких “лікарів” дане заняття було не основним, а лише додатковим видом діяльності і заробітку. З часом, коли кількість міщан почала стрімко зростати, з'явився попит на надання медичної допомоги, що і сприяло появі такої професії, а знання про різні хвороби та стани передавалися у спадок. Основою знань цих лікарів був віковий досвід народної емпіричної медицини з елементами містики та різними культурними аспектами. Уже в ті часи окремі з них «спеціалізувалися» на лікуванні ран, різної природи, переломів, здійснювали кровопускання, інші - на змові зубного болю, який часто виникав через недбале відношення до особистої гігієни, лікуванні очей, допомозі породіллі та інше.
За часів розквіту Київської Русі були написані і спеціальні наукові роботи медичного змісту, в яких наводилися дані про лікування хвороб, виходячи з багатовікового емпіричного досвіду нашого народу і з письмових джерел стародавніх вчених, які потрапляли до нас з інших країн.
Найбільш древнім випадком хірургічного лікування, який згадується в письмових джерелах, є «рєзаньє желве», тобто видалення пухлини, виконане  Святославу Ярославовичу.

Першим вищим навчальним закладом на території України стала Києво-Могилянська колегія, яку заснував Петро Могила у 1671 році шляхом об'єднання школи Київського братства зі школою Києво-Печерської лаври.
У 1701 році вона стала Київською академією. Багато її випускників  були відомими вченими, засновниками різних розділів медицини. Серед них були: Нестор Максимович-Амбодик, Андрієвський, Шумлянський.
Збільшується кількість госпіталів і лікарень, відкривається державний військовий госпіталь в Києві, державні лікарні в Кременчуці, Полтаві, Рівному, Лубнах.
Після скасування кріпосного ладу справа медичної допомоги сільському населенню була зосереджена в земських управах, де керівна роль належала поміщикам-дворянам. На Україні земство спочатку було введено на лівобережжі і тільки в 1905 році - на правобережжі.
Значного поширення в селах різних епідемічних захворювань, висока смертність населення, особливо дітей, змусили створені земські управи звернути увагу на здійснення заходів щодо поліпшення медичного обслуговування населення. Для обслуговування сільського населення стали запрошувати лікарів. Вони повинні були надавати медичну допомогу за всіма медичними галузям, в тому числі і хірургічну допомогу. Пізніше ці земські лікарі стали відомими хірургами, такими як О. Богаєвський, Б. Козловський, Л. Малиновський.
Земська хірургія сприяла проникненню хірургічної допомоги в широкі маси населення. У невеликих земських лікарнях іноді проводилися досить складні хірургічні операції.

17 січня 1805 року було відкрито Імператорський Харківський університет. У його складі був організований лікарський (медичний) факультет, що об'єднував 6 кафедр, одна з яких - кафедра хірургії, яка поклала початок розвитку однієї з найстарішої в Україні і колишньому СРСР Харківської хірургічної школи.
Кожного року медичні університети забезпечують Україну висококваліфікованими спеціалістами у всіх напрямках хірургії. Саме завдяки таким професіоналам смертність під час хірургічних маніпуляцій значно зменшилась.
За останні двадцять років в нашій країні у великих містах та містах-мільйонників (Харків, Київ, Дніпро, Одеса, Запоріжжя, Львів, Кривий Ріг та інші міста України) було створено безліч спеціалізованих хірургічних відділів, у яких кожен українець може отримати кваліфіковану медичну допомогу.

Внесок українського хірурга-ортопеда в майбутнє нашого краю
Савченко В.О. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Михайло Іванович Ситенко один з найвидатніших харківських ортопедів і хірургів. Людина, яку з можно називати батьком української ортопедії.
Михайло Іванович народився 30 жовтня 1885 року в селі Рябушки Сумської області. Він навчався в Сумській гімназії, яку закінчив у 1904 році і  поступив на медичний факультет Харківського університету.
Ситенко був одним з найкращих студентів свого потоку. У вільний час від занять,  його можна було побачити в анатомічному музеї, де майбутній ортопед препарував трупи. Також Михайло був незмінним членом старостату факультету, брав участь у вирішенні самих різноманітних проблем своїх однокурсників. 
У 1909-10 році на останньому курсі Ситенко, одночасно успішно замінив лікаря в земській лікарні Лебединського уїзду, де йому довелося провести складні операції та приймати роди. Він не приймав навіть асистувати, поки попередньо не провів операцію на трупі, не вивчив точно розташування органів.  В відмінності від багатьох західних лікарів Ситенко притримується думки, що топографічна анестезія хірургу просто необхідна, недостатньо лише представити собі «зовнішній вид нутрощів». Ситенко не раз повторював колегам: «Вправляти вивихи потрібно не руками або ногами, а мозком».
Після закінчення університету з відмінністю, Ситенко був залишений на кафедрі оперативної хірургії та топографічної анатомії. Одночасно йому було поручено виконувати частину робіт у факультетській хірургічній клініці, а пізніше - у Харківській губній земській лікарні. Особливий інтерес Михайло Іванович проявив для лікування переломів довгих трубчастих кісток, багато уваги приділяв техніці нанесення гіпсових пов'язок. 
В 1911 році Михайла Ситенко запросили до Харківського жіночого медичного інституту. Заняття проводилися за новітніми методами, з великою увагою до практики, з введенням ряду актуальних предметів. Ситенко зарекомендував себе як великий спеціаліст з лікування пошкоджених органів опори та руху. А в 1911-1912 роках Ситенко займався питаннями аномалії нирок.
У 1913 році Михайло Іванович як спеціаліст негайно був відправлений на фронт. Під час війни Ситенко був полковим лікарем. У 1916 році Михайло Іванович був переведений в госпіталь в Одесу. Ситенко казав, що найкращим методом відновленого лікування є саме активний рух.
 В 1918 році лікар повернувся у Харків. В 1921 року Михайло Іванович був призначений головним лікарем Медико-механічного інституту. І в 1926 році Ситенко став директором інституту.
Створена нова школа ортопедії та травматології, яку можна назвати школою Ситенко. Серед його учнях - крупні наукові лікарі Новаченко, Маркс та інші. Особливу увагу Ситенко приділяв дитячій ортопедії та травматології. Ситенко розробив методику лікування вивиху бедра у дітей. При інституті з'явилося спеціальне дитяче відділення.
Серед заслуг Михайла Івановича також було видання «Ортопедії і травматології», що стало одним з найбільш авторитетних медичних журналів у країні. Так Перший Всеукраїнський з'їзд ортопедів, травматологів і працівників протезної справи пройшов в 1936 році саме в Харкові.
13 січня 1940 року доктора Ситенко не стало. Інституту ортопедії та травматології в Харкові було присвоєно його ім'я. Він і до цієї пори є унікальним науково-медичним центром України. Сотням, тисячам допомогли його учні, в тому числі робітники знаменитого харківського інституту – Институту імені Ситенко.

Постать Миколи Скліфосовського
Шарашидзе А.Г. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Розвиток хірургії другої половини XIX століття пов'язаний з іменами багатьох лікарів. Одним з таких є видатний Микола Васильович Скліфосовський. Внесок цього талановитого вченого в історію медичної науки досить великий і вартий бути вивченим. 
Володіючи аналітичним розумом, а також значними професійними знаннями і досвідом, Микола Скліфосовський увійшов в історію медичної науки, як видатний лікар-хірург, професор і вчений. У першу чергу його заслуга виявлялася саме в новаторстві й в умінні знаходити різні варіанти вирішення проблем. Тим самим лікар-хірург створював нові методи проведення операцій і присвячував їм ряд праць.
Метою даної роботи є розгляд нововведень професора Скліфосовського в сфері асептики і антисептики, а також у військово-польовій хірургії.
Проблема післяопераційних смертей ХІХ століття, причинами яких були інфекційні зараження, була дуже актуальною, так як на кожні 100 чоловік чверть вмирала. Саме професор Скліфосовський разом з Миколою Пироговим сприяв впровадженню асептики і антисептики в хірургічну практику, як основні методи запобігання післяопераційних ускладнень. Ґрунтуючись на дослідженнях хірурга Лістера, Микола Васильович був одним з перших, хто відкрито заявляв і наполягав на необхідності стерилізації та обробки антисептичними засобами медінструментів, бинтів, марлі, спецодягу лікаря і самого місця проведення операції. Про це свідчить його виступ і промова «Про успіхи хірургії під впливом протигнильного методу» на І Пироговському з'їзді 1885 року, що підтверджувала потребу використання знезаражувальних методів, які полегшують одужання пацієнтів.
Будучи учнем і послідовником ідей Пирогова М.І., Микола Скліфосовський також активно розвивав і впроваджував нові принципи ведення військово-польової хірургії, вирушаючи на фронт війн і набираючись  досвіду. Основним завданням було створення необхідних умов проведення оперативної і ефективної допомоги пораненим. По-перше, була створена послідовна система транспортування хворих: від надання допомоги безпосередньо на місці бою (при вогнепальних пораненнях) або ж подальше перевезення постраждалого в перев'язувальний пункт або в тилові госпіталі. Також при транспортуванні були застосовані нерухомі і гіпсові пов'язки для зменшення кількості ампутацій кінцівок. По-друге, професор Скліфосовський запропонував систему сортування поранених бійців,яка ґрунтувалась на ступені складності пошкодження: починаючи від короткочасних ударів і поранень м'яких тканин організму і закінчуючи випадками ампутації. По-третє, як уже згадувалося, Микола Васильович був одним з тих, хто посприяв впровадженню антисептики в практику хірургії, що й не стало винятком і в військово-санітарній справі. І останнє нововведення Скліфосовського стосувалося безпосередньо медперсоналу. Була створена класифікація лікарів за типом їх діяльності. Виділялися три основні групи: доктор-хірург, доктор, який накладає пов'язки і доктор, виконуючий перев'язки.
Таким чином, можна зробити висновок, що діяльність Миколи Скліфосовського і його внесок в розвиток медицини неможливо переоцінити. Маючи дух новаторства, а також сміливість знаходити, створювати і впроваджувати новизну в уже існуючу систему - все це підтверджує той факт, що М.В. Скліфосовський був видатним лікарем-хірургом. Його ідеї до сих пір знаходять своє застосування в сучасній медичній практиці.

Звання людини з гордістю носив
Петренко А.О., Демочко Г.Л. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Я-люд цілив. З людьми я був щоденно,
Щоденно з ними жив і буду жить. 
І з гордістю я ніс в життя знамено,
Не зупиняючись ніде і ні на мить.

Ці рядки належать Миколі Андрійовичу Касьяну, родоначальнику мануальної терапії в СРСР та Україні, Заслуженому лікарю України, Народному лікарю СРСР, Почесному громадянину міста Кобеляки, Почесному громадянину Кобеляцького району. Його знали і в Києві, і на Сахаліні, в Італії і Китаї, Ізраїлі і США. Протягом 1986-87 років метод Касьяна М.А. був зареєстрований майже в двадцяти країнах світу. В багатьох країнах далекого зарубіжжя функціонують кабінети мануальної терапії за його методикою.
Народився Микола Андрійович 10 квітня 1937 року в селі Бережнівка, Кобеляцького району, Полтавської області. В 1960 році закінчив Харківський державний медичний інститут. Працював заступником головного лікаря на Тернопільщині, служив в армії в Казахстані. Далі-головний лікар Верхньодніпровської, а потім і Галицької районної санітарно-епідеміологічної станції. З 1971 року й до виходу на заслужену пенсію-лікар Ліщинівського психоневрологічного будинку-інтернату. 
З дитинства бачив хворих, калік, яким допомагали прадід, дід, батько, були народними лікарями-костоправами. Не відмовився від батьківської науки.”Миколо, у тебе є голова, кулак і совість. І працюй для людей”. А взагалі кредо роду Касьянів-ніколи не відступати перед труднощами.
Остеохондроз-“хвороба віку”. Вона-одна з головних причин ураження периферичної нервової системи, поруч з іншими дистрофічними процесами хребта, званими дискогенними, чи вертеброгенними. Головні причини “хвороби віку”-невпорядкованість у більшості статико-динамічних навантажень на вимушено напівзігнутий хребет.
30-річний досвід Миколи Андрійовича Касьяна в мануальній терапії довів, що показаннями до цього виду терапії є дискалгія, цервікалгія, коли розвивається функціональна рефлекторна блокада хребтового сегмента. Піддаються руколікуванню вегетативно-вісцеральні порушення, що залежать від рівня дегенеративно-дистрофічного ураження хребта, протрузії фіброзного кільця, ущемлення меніскоїдів, дуговідросткових суглобів, нестабільність хребтового сегмента з ретролістезом, сколіоз I-II ступенів.
Ні в якому разі не можна застосовувати мануальну терапію при ураженні головного мозку, пухлинах хребта, м’яких тканин, спонділитах і переломах, остеопорезі хребта різної етіології.
Метод лікування остеохондрозу Касьяна включає такі прийоми: тиснення, постукування, розгинання, згинання, ротація і витягування.
Частота повторних маніпуляцій залежить від стадії патологічного процесу, давності захворювання, тривалості, загострення, конституційних особливостей хворого, його  кістково-м’язової системи й типу нервової діяльності. Маніпуляції на одному сегменті при значному больовому синдромі повторюються з інтервалом 3-4 дні. Сеанси проводяться через день, або кожен день в залежності від реакції організму, стану м’язового апарату. В процесі лікування можуть виникати загострення, що зумовлено патогенезом остеохондрозу. Після сеансу мануальної терапії лікар Касьян Микола Андрійович призначав спокій й іммобілізацію  хребта корсетом, ліжковий режим, виключення фізичного навантаження, різкі рухи, нахили вперед. У період мануальної терапії, а також після її закінчення, протягом 1-1.5 місяця не можна приймати гарячі ванни і інші теплові процедури, які можуть викликати посилення набряку і крововилив. В гострих випадках з невеликою тривалістю загострення(7-10 днів) для отримання позитивного ефекту потрібно 1-3 маніпуляції. В задавнених випадках потрібно 15-20 маніпуляцій у залежності від рівня ураження сегмента хребта, характеру болі, конструкції людини і її м’язового корсету. Критерієм успішно проведеної маніпуляції  є зникнення в суглобі або суглобах хрусту та клацання.
При розповсюдженому остеохондрозі маніпуляції починаються з грудного відділу, потім за показаннями на поперековий і в останню чергу на шийний, враховуючи сегмент ураження і блокади. Зумовлено це тим, що необхідно адаптуватися до незвичного положення і максимально розслабитися.
Для детального обстеження хворий знаходиться на тапчані або столі в положенні на животі з витягнутими уздовж тулуба руками і проводить пальпацію. Виявляють контрактури і ущільнення м’язів і зв’язок, стан остистих відростків. Після закінчення маніпуляції лікар знаходиться обличчям до спини хворого, обхвачує його через пахвову область і спереду на його грудях захвачує кистю однієї своєї руки дистальний кінець передпліччя другою. 
В такому положенні проводять струшування хворого, відриваючи від підлоги. Ця маніпуляція призводить до відносно дозованої дистракції грудного і поперекового відділів хребта без додаткових зусиль. Шийний відділ хребта досліджується в стоячому положенні. При гострому і підгострому перебігу патологічного процесу після маніпуляції необхідна тимчасова іммобілізація шийного відділу хребта ватно-марлевим комірцем, напівжорстким комірцем типу Шанца або корсетом-головотримачем будь-якої конструкції.
Із Книги рекордів Гіннеса ”за 1993 рік” відомо, що :”Наибольшее число костоправных операций провел народный врач Николай Касьян из Кобеляк, Полтавская область. В течение 1990-го года он произвел вправлений позвоночный дисков 41 251 больному, среди которых были 21 892 взрослых и 19 359 детей”.
І він працював, працював. Вставав о третій годині ночі і розпочинав прийом хворих. Спочатку-діти, потім дорослі, через його руки пройшли десятки тисяч хворих, 80%  космонавтів лікувалися у нього. Зверталися за допомогою і артисти, і письменники, і співаки, спортсмени, урядовці, керівники ЦК, хлібороби і шахтарі, робітники і студенти, лікарі і вчителі, офіцери і рядові, науковці. Більше ніж 30 років не знали його руки відпочинку: щоденно піднімаючи перед собою і підсмикуючи до 30 тон живої ваги з людських тілес і наносячи по своїй же руці більше 50 тисяч ударів. Під завісу робочого дня лікар не відчував ні своєї спини, ні своїх рук.
У 2004 році збулася  його мрія: в Кобеляках збудували Центр мануальної терапії. Микола Андрійович Касьян - автор першої вітчизняної і першої в колишньому СРСР монографії “Мануальна терапія при остеохондрозі хребта”, що двічі видавалася в Москві(1985 та 1986 рр.) і двічі закордоном. Автор винаходу ”Методика лікування дегенеративно-дистрофічних захворювань хребта за М. А. Касьяном”(1987 рік), автор перших методичних рекомендацій з мануальної терапії, співавтор підручника ”Лікувальна фізкультура та спортивна медицина для студентів вищих навчальних закладів”(1995 рік). Делегат IX Республіканського з’їзду травматологів-ортопедів України(1983 рік). Делегат I Всеукраїнського з’їзду медичних працівників(1999 рік), член президії цього  з’їзду. Почесний академік УМСА, Почесний доктор медицини Італії, Почесний академік Санкт-Петербурзької академії, відмінник охорони здоров’я СРСР. За лікувальну та громадську діяльність Микола Андрійович відзначений такими урядовими нагородами: орденом князя Ярослава Мудрого V і IV ступенів, орденом “Знак пошани”, медалями, грамотами; церковними нагородами: орденом святого рівноапостольного князя Володимира, орденом Преподобного Нестора Літописця, орденом Миколи Чудотворця. А також  нагороджений премією Національної академії наук України з врученням Золотої медалі Патона ”За видатні досягнення у прогресі людства”.
М. А. Касьян-автор кількох книг, у яких роздуми поєднуються з поезією, серед них: “Тернисті шляхи костоправа”,  “Що було-те було”, “Думи мої, думи мої”. І в останній книзі Людини-Легенди читаємо:”Прожите вже до самої смерті не буде забутим, бо воно народилося в мені, жило зі мною…Любив я людей, жив з ними, творив серед них. Любив і люблю, і буду любити до останніх своїх хвилин, до останнього подиху. Любив і люблю, як рідну матінку свою Україну, як мою колискову Бережнівку, як мої Кобеляки”.
Висновок: метод М. А. Касьяна отримав всебічну підтримку і був рекомендований МОЗ СРСР для впровадження в практику всіх лікувальних установ СРСР. В Італії, Ізраїлі, Китаї, Болгарії, Канаді, Австралії та Фінляндії працюють його учні. Є один винятковий плюс на користь мануальної терапії. Терапія ця винятково гуманна.
Список використаної літератури:
1.	Касьян М. А. Що було – те було. Окремі спогади, роздуми, поради і – трохи поезії. –Полтава: “Скайтек”, 2002.-221 с.
2.	Бобрищев К.В. Неистовый доктор Касьян.-1-е изд. – Полтава: ИИА”Астрея”, 1991.-212с.
3.	Касьян М. А. Тернисті шляхи костоправа-К.:Т-во “Знання” УРСР, 1990.-48с.-(Сер. 12 “Природа-людина-здоров’я”, № 14).

Матеріали студентської наукової конференції «Буремна Африка» 
(24 травня 2018 р.)

The Jewish Immigration to Palestine During The British Occupation
Dana Al-Bhaisi (Kharkiv National Medical University, Kharkiv)
100 years ago, in 1918 World War I ended by the defeat of Germany and its alley Ottoman Empire, and its territory was divided among Great Britain and France. That resulted in British Mandate of Palestine.
In 1917 Britain stated Balfour Declaration which supported the creation of a “national home for Jewish people in Palestine”. It was made in a letter from Arthur James Balfour, the British foreign secretary, to the leader of British Jewry Baron Lionel Walter Rothschild [1]. There were some explanations for the Declaration: one of them was that Britain wanted to get support from the Jewish community in the United States for its wide influence. Besides the Declaration was part of a series of British diplomatic efforts that helped creating a new map for the Middle East [2].
Jewish people didn’t enter Palestine in a day. There were waves of Zionist immigrants. The first wave was between 1882 and 1903 that had 25.000 Jewish people who came from east Europe. The main reason for that wave was that the rapid growth of population has created economic problems in Eastern Europe [3]. The second wave was between 1904 and 1914 and had 40.000. That wave increased the number of Jewish people to 6% in Palestine. It was a result for the rise of anti-Semitism in Russia and the mass massacres known as “pogroms” [4]. The third wave was between 1919 and 1923 that had 35.000 Jewish people, and it increased the number of Jewish people to 12%. After Balfour Declaration that wave was a way to start the British Mandate of Palestine and a hope for an official occupation [5]. By 1923 a Jewish ownership of land was 3% of the Palestinian lands. After the occupation the forth wave Zionist immigrants took place in 1924–1928 that had 67.000 immigrant most of whom were from Poland. That immigration came as a result of the rise of anti-Semitism throughout Europe. Restrictive immigration quotas and US laws did not allow Jews to enter [6]. The percentage of Zionist immigrants was increased to 16%, and their ownership of lands was increased to 4.2%. The fifth wave was in 1929–1939 and had 250.000 Jewish people.  That wave was a result for the racial persecution in Nazi Germany. It ended by the beginning of World War II [7]. The percentage of Jews was increased to 30%.
According to Balfour Declaration, a huge effort was being put on creating agricultural and economic projects carried out by the Zionist movement during the Mandate period in Palestine. These projects were supposed to be given to new settlers. At the same time the world witnessed the establishment of a large number of Jewish associations in Europe under the ideas of organizing the Zionist movement [8]. Some of the Jews who migrated to Palestine did not find a good life there and went back to their home land empty-handed. Some others started their own business. In Palestine under the British Mandate people avoided the Polish Jews products, which caused a huge loss to their companies [9].
As the conclusion the British Government created beneficial conditions for Jewish minority in Palestine which led to tension between Jews and Arabs.

References
1.	Balfour Declaration [Electronic site] / [site]. – Mode of access: https://www.britannica.com/event/Balfour-Declaration. 
2.	Why did Britain wanted to create a country for Jewish people in Palestine? [Electronic site] / [site]. – Mode of access: http://www.masrawy.com/news/news_publicaffairs/details/2017/11/2/1184015/ لماذا-أرادت-بريطانيا-إقامة-دولة-لليهود-على-أرض-فلسطين-. 
3.	The first Aliyah [Electronic site] / [site]. – Mode of access:  https://ar.wikipedia.org/wiki/ عليا_الأولى/
4.	The second Aliyah [Electronic site] / [site]. – Mode of access: https://ar.wikipedia.org/wiki/ عليا_الثانية
5.	The third Aliyah [Electronic site] / [site]. – Mode of access: https://ar.wikipedia.org/wiki/عليا_الثالثة
6.	The forth Aliyah [Electronic site] / [site]. – Mode of access: https://ar.wikipedia.org/wiki/عليا_الرابعة
7.	The fifth Aliyah [Electronic site] / [site]. – Mode of access: https://ar.wikipedia.org/wiki/عليا_الخامسة
8.	Jewish migration [Electronic site] / [site]. – Mode of access: https://www.paldf.net/forum/showthread.php?t=201468. 
9.	The untold story of Jewish migration [Electronic site] / [site]. – Mode of access: https://www.arab48.com/فسحة/ورق/آخر/2018/03/12/القصة-غير-المروية-عن-اليهود-الذين-غادروا-فلسطين-في-ظل

Colonialism In The Eyes of Modern Nigeria
Ejinkeonye Chigozirim Ifunnanya (Kharkiv National Medical University, Kharkiv)
Everyone knows the story of how countries in Africa, Asia, South America were taken over by Europeans in the process known as colonialism. For those who experienced it, they remember the pains of having a foreign nation lord it over them, make decisions for them and exploit their lands. They know very well how it felt to be excluded from their own economic, political and social affairs. They know the pain of seeing their national treasures being shipped away to foreign lands [1].
It has been only roughly sixty years since Nigeria escaped colonial rule and yet Nigerians have already become split over whether the colonialism was a bad thing after all. Many Nigerians still see the negatives of colonialism on Nigeria while others believe that the good side of colonialism overweighs its bad one.
For those still against colonialism, they take their stance not only because of its atrocities during the colonial era but because of its effects in modern times. They attribute many of Nigeria’s current issues to colonial rule [2]. An example is the loss of cultural values, tradition and language. British rule in Nigeria had both psychological and physical impact. Nigerians started to develop the mentality that traditional culture was inferior to that of the West. Nowadays, many cultural practices and languages in Nigeria are being threatened with extinction because they are not seen as important.
Also, the incessant strife between ethnic groups is also blamed on colonialism. During the Berlin conference of 1884–1885 Britain, France, Germany, Portugal divided the entire continent of Africa into the countries that are today present [3]. They did that, however, not with the different tribes and people living in Africa in mind, but with their own interests at heart. As a consequence of this, people that had been enemies for centuries, tribes that shared almost nothing in common, were placed within the same borders. In fact, in Nigeria, over 250 ethnicities are present [4]. 
In 1967, only seven years after Nigeria attained her independence, a civil war broke out [5]. The major tribe in Eastern Nigeria, the Igbos, felt discriminated against by the major Northern tribe, the Hausas. Thus, they decided to secede and form their own country calling it Biafra. This resulted in the Biafran war between the Nigerian government and Biafra over a period two and a half years during which the death toll rose to over one million people [6]. Even now, inter-tribal tensions in Nigeria are still ongoing.
What about those Nigerians in favour of colonialism? They also have strong points mostly focused on the economic and social development the colonialism caused. Before the advent of the British to Nigeria, there was very little infrastructure in place. Education was informal, that is, children were not taught in schools but educated by parents at home. Traditional religion and medicine was dominant. Subsistence agriculture was mostly practiced. However, with colonialism came Christianity which has become an inseparable part of the lives of almost half of the Nigerian population [7]. 
British brought in formal education, industrialization as well as medical advancement. Nigerians not only grew crops for themselves but were now able to export agricultural produce as well. Under colonial rule, modern railroads, roads and buildings were built. Nigerians stopped living in huts and began to live in modern houses. In short, colonialism brought Nigeria up to par with the modern world. In fact there are some that believe that Nigeria would have been better off had she been colonized for a few more years [8].
To conclude, it might be helpful to note that the most of Nigerians who now are standing in favour of colonialism are youth who never experienced it. That youth might in fact be underestimating the true nature of colonialism. However, another thing to note is that the very presence of a positive opinion on colonialism seems to suggest that with time, even the effects of history’s greatest atrocities can be healed.

References
1.	Jones Jonathan. Spoils of War / Jonathan Jones [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: https://www.theguardian.com/culture/2003/sep/11/2.
2.	Duke II, Joe. The Impact of Colonialism on the Development of Management in Nigeria / Joe Duke II // International Journal of Business and Management [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: https://www.researchgate.net/publication/45266849_The_Impact_of_Colonialism_on_the_Development_of_Management_in_Nigeria.
3.	Heath Elizabeth. Berlin Conference of 1884–1885 / Elizabeth Heath // Encyclopedia of Africa [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: http://www.oxfordreference.com/view/10.1093/acref/9780195337709.001.0001/acref-9780195337709-e-0467.
4.	Nigerian Ethnic Groups [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: https://study.com/academy/lesson/nigerian-ethnic-groups.html.
5.	Cara Karyth. What were the causes of the Biafran/Nigerian Civil War? What were its outcomes? / Karyth Cara [Electronic resource] / [site]. – Mode of access:  https://www.enotes.com/homework-help/what-were-causes-biafran-nigerian-civil-war-what-466264.
6.	Hurst Ryan. The Nigerian Civil War (1967–1970) / Ryan Hurst [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: http://www.blackpast.org/gah/nigerian-civil-war-1967-1970.
7.	Central Intelligence Agency. The World Factbook [Electronic resource] / [site].  – Mode of access: https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/fields/2122.html.
8.	Amuche Ngozi. Nigeria got her independence too early – Elder Jacinta Orji / Ngozi Amuche [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: http://www.thepointng.com/nigeria-got-her-independence-too-early-elder-jacinta-orji/.

Ghana’s Road to Independence
Justice Afari Dwomoah (Kharkiv National Medical University, Kharkiv)
The goal of this abstract is to put in brief detail Ghana’s struggle against colonialism, how Ghana as a country fought their way through it.
The first war was (1823–1831) fought and led by the British governor Sir Charles McCarthy. The battle was finally won by the British in 1831. The battle was given the name “the battle of Amoaful”. A peace treaty was signed between the ruler of the Ashanti kingdom and the British governor. The treaty helped to stop human sacrifices in the Ashanti kingdom it also united Ghanaians to strive more against colonialism.
The positive influence of the British rule manifested in creation of infrastructural developments such as roads and railways. In 1925 first ever legislative elections were held in Gold Coast. In 1935 the Ashantis were allowed to have a right to self-government through their own council. In 1946 Ghana’s legislative council gets majority of black Africans [1].
On 4th August 1947 United Gold Coast Convention party (UGCC) was formed with the aim to gain independence from the British. The party was lead by six leaders who were referred to as the “Big six” namely: the founder J. B. Danquah, the party secretary Kwame Nkrumah, Ebenezer Ako-Adjei, Edward Akuffo-Addo, Emmanuel Obetsebi Lamptey, William Ofori Atta [2]. Dr. Kwame Nkrumah left the UGCC and formed the Convention Peoples Party (CPP) [2]. On 28th February 1948 riots broke out in the capital Accra by the ex-service men who fought for the British in World War II. Lives were lost and that fueled Ghanaians to gain independence [3]. In 1952 Dr. Kwame Nkrumah became the first African prime minister and leader of the government.
Dr. Nkrumah got reelected for the post in 1954 and 1956. On 6th March 1957 Ghana gained independence [4]. The country was renamed to Gold Coast, a new flag, coat of Arms and a national Anthem were adopted. Ghana also gained total control over the country’s finances and administrative functions. Dr. Nkrumah piloted series of developmental projects such as the Akosombo dam which supplies Ghana with electricity, Tema harbor which is Ghana's major harbor.
To conclude the forced movements of nationalists involving nationwide protests, riots and labor strikes forced the British into withdrawing from the Gold Coast leading to Ghana being the first African country to gain independence [5]. 

References

1	Ghana timeline – the Gold Coast [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: http://crawfurd.dk/africa/ghana_timeline.htm. 
2	Gbagbo Julitta. Road To Independence: 5 Major Events That Preceded Ghana’s Independence / Julitta Gbagbo [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: goo.gl/RQgSuJ.  
3	Morton Chester. The causes of the 1948 riots in the Gold Coast / Chester Morton [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: goo.gl/CLpFR2. 
4	“Ghana is free forever”: Kwame Nkrumah's speech at independence 6th March 1957 [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: goo.gl/DxG3wf. 
5	Larmer Miles. Was the Gold Coast ‘decolonised’ or did Ghana win its independence? / Miles Larmer [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: goo.gl/wZ74E8. 

The Effects of Apartheid on Modern South African Society
Monyamane Khanyisa Rakobela (Kharkiv National Medical University, Kharkiv)
Apartheid (1950–1994) was an act in South Africa where the “non-whites” (Black, Indian, coloured others) where separated from the white people. In 1959 about 60.000 black people were moved to the new township of Soweto. Sophiatown was destroyed by bulldozers, and a new white suburb named Troimf (Triumph) was built in its place. 
This pattern of forced removal and destruction was not limited to black South Africans alone. Forced removals from areas like Mkhumbane in Durban, and District Six in Cape Town, where 55.000 coloured and Indian people were forced to move into the Cape Flats now known as new townships, were carried out under the Group Areas Act of 1950. Approximately 600.000 coloured, Indian and Chinese people were moved under the Group Areas Act. 40.000 whites were also forced to move when land was transferred from "white South Africa" into the black homelands.
That had a terrible effect on schools and neighbourhoods of the non-white people. They were forced to separate from their families, especially those in interracial marriages. As the non-blacks fought tooth and nail with the police, a lot of infrastructure was damaged resulting in poor housing and homelessness. When the African National Congress won the elections in 1994, South Africa became a democratic country and that led to be the end of apartheid. 
South Africa has now become modern, vibrant and productive and in close touch with the world at large. But still in South Africa today, about 30 % of black people who make up 80 % of the South African population are still uneducated, jobless and barely have good sanitation, reason being that all these basic needs were not free and it was very difficult for black people to get good jobs which enables them to buy and pay for their necessities [1]. The 30 % of black people that are privileged to overcome the acts of racism endure paying huge sums for higher education and eventually living a stable life to help their families as well. As life has improved for the poor, the proportion of households who use electricity increased from 56 % in 1996 to 80 % in 2007 [2].
 “Race remains a significant indicator of income level in South Africa, with black people still being disproportionately withheld from opportunities that most white people take for granted” – says Mmusi Maimane, the current leader of the South Africa's opposition political party Democratic Alliance [3]. Though it has become easier and better to live in South Africa without being afraid of getting arrested for not having you ID on you, the crime rate is bad as to people who were still affected by the act of apartheid which took away all they had. 
Their families were scattered and they were pushed out of their land. For the non-whites, growing up in poor communities, with little or no education then resulting them having bad/no jobs and on the other hand, the white children still get better quality of education and have a better lifestyle due to the inheritance left by their forefathers. Some of these white children that come from racist backgrounds carry out their behaviour out in mixed schools and make it uncomfortable for students of other races.
Strong political leaders like Nelson Mandela, Winnie Mandela, Walter Sisulu, Steve Biko, F.W de Klerk, Oliver Tambo, Chris Hani and more helped in the fight for the free and democratic South Africa we have today. It is up to us to continue with this legacy. The African National Congress has introduced strategic equality laws which are being implemented to provide equal opportunities for any race and gender.

References
1.	South Africa Unemployment Rate [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: https://tradingeconomics.com/south-africa/unemployment-rate. 
2.	South Africa today [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: https://www.brandsouthafrica.com/south-africa-fast-facts/south-africa-today. 
3.	Black South Africans Have Higher Unemployment Than Whites [Electronic resource] / [site]. – Mode of access:  https://moguldom.com/102766/black-south-africans-have-higher-unemployment-than-whites/. 

Gamal Abdel Nasser’s Legacy Nowadays
Lara Adel (Kharkiv National Medical University, Kharkiv)
Gamal Abdel Nasser is one of the most beloved Egyptian heroes that went through many things for the sake of his country, this is why all the generations present and past all remember him.
As a hero he is loved by many different groups of the society. Firstly, farmers really liked him as he started a land reform that prohibited landowners hold more than 200 acres of land [1]. The law insisted that the rest of the estates should be divided among the poor Egyptians in order to end the feudal system. “Why can't they believe that the poor people of Egypt have the right to a decent life on this earth before they die?” – these words of Gamal Nasser makes us sure that he cared about people [2].
Secondly, soldiers were trained incredibly well in order to go through the Revolution of 1952 that was held by the Free Officers – the revolutionary group created by Gamal Abdel Nasser. Nowadays Egypt provides the soldiers with a special ID card for the soldier’s family. This privilege is connected with Nasser as he is the one who started this after the Revolution. This ID gets passed on to future generations and provides that group with many benefits, for example to visit special hospitals.
Palestinians looked at Gamal Abdel Nasser as a hero as he always tried to help liberating Palestine. Or at the very least he tried his best to provide peace in Palestine.
There are many books about Gamal Abdel Nasser. One of them contains a very important quote which in my opinion is very true and wise: “Our path to Palestine will not be covered with a red carpet or with yellow sand. Our path to Palestine will be covered with blood… In order that we may liberate Palestine, the Arab nation must unite, the Arab armies must unite, and a unified plan of action must be established” [3]. That quote proves how he wanted the Arab world to unite together to strengthen in order for everyone to live in a safe world and so that no more Arab countries have to suffer from foreign domination. One of the most popular books is the book written by Gamal Abdel Nasser himself – “Egypt’s Liberation: The Philosophy Of The Revolution”.
The Aswan Dam and nationalization of the Suez Canal – the great achievements of Gamal Nasser. It is shared between Egypt and Sudan, which provides water for around 33.600 km of irrigation land. Nowadays the Dam provides the country an improved navigation across the Nile which benefits the tourism and fishing industries. It’s also provides Egypt’s demands of electricity as it feeds 12 power turbines [4]. The Suez Canal is the fastest shipping route between Europe and Asia and the income from its exploitation reached 5.3 bln $ in 2017 which is a huge sum for the Egyptian economy [5]. The Suez Canal is owned by the Egyptian Government and if Gamal didn’t stop the invaders from taking the Canal this income wouldn’t have only been provided to Egypt but it would have been a lot less as other countries would take the income for themselves.
Gamal Abdel Nasser got the world fame for his active international policy. He wasn’t simply the leader of “the Third World” who fulfilled the will of the USA or the USSR – instead he used tensions between world powers in favor of Egypt. The independent position of Gamal Nasser on the international stage is confirmed by the fact that he was one of the founders of The Non-Aligned Movement for developing nations of Asia, Africa and Latin America to not participate in any military bloc.
Gamal Nasser was honored by many monuments. One of them in the Russian National Library was created as an appreciation for his 100th anniversary. Many diplomatic, cultural, educational institutions and political leaders that knew him personally attended that event [6]. Streets in Egypt, Kuwait, Gaza, Palestine, Shrarjah, Dubai are named after the name of Gamal Abdel Nasser.
Nasserism is a political movement that runs through the Arab World and many political parties. However, the long ruling of the President Hosni Mubarak, the Arab spring of 2011 and rise of the political Islam in the Arab world overshadowed the activity of these parties which don’t have a big impact on politics in Egypt [7].
References
1.	Egyptian Revolution of 1952 [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: goo.gl/C5rKWx.
2.	Opinion: Nasser, the torch bearer [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: goo.gl/MQaJXV.
3.	Gamal Abdel Nasser: The Life and Legacy of Egypt's Second President [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: goo.gl/pmWM88.
4.	Aswan High Dam, River Nile, Sudan, Egypt [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: goo.gl/uoJ9Ts.
5.	Egypt's Suez Canal revenues rise to $5.3 bln in 2017 – statement [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: goo.gl/GzmNRt.
6.	Monument to the second president of Egypt Gamal Abdel Nasser [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: goo.gl/wgy8Vn.
7.	Nasserist parties merge on anniversary of Nasser's death [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: goo.gl/V2HPd6.

British Colonialism and Nigeria’s Development
Oluwatoki Sayf Al-Fattah Adefolahan (Kharkiv National Medical University, Kharkiv)
The goal of this abstract is to reveal the colonial era in Nigeria and what effects it truly had on Nigeria. The British had taken control of Lagos and Southern coat. The Royal Niger Company had control of the region around the river which was generally referred to as the Royal Niger Company Territories. Most African states got their independence in the 1960s. Yet, colonialism and its effect on the new states remain recurrent in the discourse on the development of the post-colonial state.
After centuries of Transatlantic slave trade and when the trade didn’t pay them again, British abolished slave trade and introduced the so-called legitimate trade through which Africa was made to produce cash crops, suiting them and making Nigeria producers of raw materials for their industries. Following this they sent explorers seeking information about the interior of Africa; thus Mungo Park ”discovered” the Niger River for his people, a river from which Nigerians had finished, that had irrigated their farms and in which their youth had swum for centuries [1].
  Following these spies, Europe sent missionaries to win “heathen African for Christ” but really they only acted following economic interests. Trade companies followed such as the United Africa Company that got concession of Nigeria and acted virtually as government for long.
The Anti-Slavery society convention by Benjamin Robert Haydon prohibited British subjects from participating in the salve trade. However, this restriction was conveyed generally to all flags and was meant to close all traffic in slaves coming out of West African ports. Slowly after years they gained control with the help of the notorious “Treaty of Berlin” signed in 1885 approximately 40 years after their conference, which helped them protect their produce, save on costs of administration. Signing the Treaty led to the opposition of the local rulers who were being pressurized to sign it, accepting British rule wishes and disposition of those that opposed to signing it. The likes of King Jaja of Opobo who annoyed the British was seized from his home and by the time he was released to go back, died on route. Also Nogbaisi of Benin suffered the same fate. Much of the problems of insecurity, underdevelopment, ethnic nationalism and electoral violence being witnessed in Nigeria today are products of colonial policies of divide and rule, ethnic bias and ineptocracy introduced into Nigeria’s polity by the colonialists [2].
The education British provided to locals was basic and narrow that it only served their own purpose: namely it was reading, writing and arithmetic – meant to train clerks, clergy and primary school teachers. All higher education that Nigeria got was through struggles and conceded grudgingly and used in any way to convert locals to Christianity from Islam and African Traditional Religion.
The French and Portuguese had the habit of choosing their own African chiefs; the British went to the Igboland and created warrant chiefs. Very often the local population hated and despised such colonial stooges. There were other traditional rulers such as Sultan of Sokoto, Kabaka of Buganda and Asantehene of Asante, who retained a great deal of prestige in eyes of Africans, but unfortunately had no power to act outside the narrow boundaries laid down by colonialism. With the creation of their own African chiefs trying to break the nation, British still failed in attempts to create the Nigerian nation from different tribes, and tribalism was the manifestation of anti-colonial resistance. At the same time after Nigeria got independence the tribalism became an obstacle for the formation of the Nigerian nation. Europeans tried to make a nation out of the Nigerian people, but they failed, and as soon as the colonial power went, the natives returned to killing each other [3].
The colonial state was not a democratic state – its departments were used for the suppression of the people. The civil service was such that people came to occupy a job and not work as Basil Davidson put it in his black Man’s Burden. Recall that rail lines go from North to South-Laura Namoda to Port-Harcourt and Sokoto to Lagos, to transport farm produce to the ports. This caused rural-urban migrations and creation of slums in the urban areas. On the other hand it helped people from different areas to meet that contributed to the nation building. Besides infrastructure was solid and well maintained, and there was discipline at work.
The University of Ibadan opened 1948 remains the cynosure of the eyes with its opportunities given to young Nigerians to showcase their talents to the world. Called University College then, affiliated to the University of London, it produced the Future Nobel Laurette, Professor Wole Soyinka and others who have distinguished themselves in various fields all over the world.
Europe created the world in its distorted image of itself; what Nigeria in terms of development from British colonialism is a mixed blessing i.e. yes they came and tried to develop the country but only in such ways that was to their own advantage. As Kofi Awoomor said in his poem “The weaver Bird”: They came when we had our land; they had the Bible and their rum. They asked us to close our eyes in prayer; by the time we opened our eyes, they had our land and we had their Bible and their rum”. The panaceas for Nigeria is for its people to eschew rancor and ethnic nationalism and mutual antagonism, on one condition that Nigerians are ready to work together to save Nigeria. Colonialism did more harm than good to Nigeria [4]. 

References
1.	Oluwatoki J. A. Colonization Impact on developing Nigeria / J. A. Oluwatoki. – Lagos : Lasu press Publication, 2001. – pages 46–49.
2.	Falola Toyin, Heaton M. Matthew. History of Nigeria /  Toyin Falola, Matthew M. Heaton [Electronic resource] / [site]. – Mode of access:  goo.gl/5xmvwU.  
3.	Ikime Obaro. The fall of Nigeria: The British conquest / Obaro Ikime [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: goo.gl/ogYBRx.
4.	Rodney Walter. How Europe Underdeveloped Africa / Walter Rodney [Electronic resource] / [site]. – Mode of access:  goo.gl/U56ScT. 

Religious Rationale for The Indian Rebellion of 1857
               Samarth Chaudhry (Kharkiv National Medical University, Kharkiv)
The India Rebellion of 1857, better known as India’s first war for Independence, was first major revolt by Indians against the British East India Company and was spread throughout North-Central and Far East parts of the Indian Subcontinent during 1857–1858. 
The causes of this mutiny were rather a number of reasons that accumulated via the shortcomings of the British Administration. The British colonies in India were managed through three main administrative provinces, the Madras, Bombay and Bengal presidencies. The Bengal Presidency had a major caste based prejudice for enlistment of subjects in the army. The low-caste Indians were excluded from the high ranked posts and were enlisted as Sepoys, having a lower grade-pay than the other Indians on higher posts. Also, the landowners or the Taulaqdars were vaguely annoyed by the new land reforms introduced by the British. 
Further, when Lord Dalhousie annexed Indian states under the policy of Doctrine of Lapse, which stated that “In case a ruler of dependent state died childless, the right of ruling over the State 'lapsed' to the British empire”, the feudal nobility also joined the rebellion in order to fight for their birthrights as the  ruling class. But, the final straw which sparked the revolt of 1857 was the introduction and production of the Enfield P-53 rifle by the British. The rifle, a new improvement of the older muskets was rumored to carry a paper cartridge that was greased with animal fat from beef which was offensive to Hindus and pork which was offensive to Muslims. The Sepoys had to tear the paper cartridge with their mouth. 
The British increasingly used a variety of tactics to usurp control of the Hindu princely states that were under what were called subsidiary alliances with the British. Everywhere the old Indian aristocracy was being replaced by British officials [1]. Thus, the rumor that the British were trying to make Indian Sepoys ridicule their religious sentiments, led to the sudden surge of anti-British feelings among the masses. The Sepoys were rather exhausted by the biased policies of the British. 
As the extent of the East India Company's jurisdiction expanded with victories in wars or annexation, the soldiers were now expected not only to serve in less familiar regions, such as in Burma, but also to make do without the “foreign service” remuneration that had previously been their due [2]. The Sepoys were led to foreign wars by the British just liked the Tsar Peter I used the Ukrainian Cossacks for wars against Swedes. Thus, the discontent among the Sepoy units rose and led to the mutiny. On 29 March 1857, at the Barrackpore parade ground, near Calcutta, 29-year-old Mangal Pandey of the 34th Bengal Native Infantry, angered by the recent actions of the East India Company, declared that he would rebel against his commanders [3]. Though he failed to incite his fellow Sepoy comrades to rebel against the British, he laid an important foundation to the revolt.
The British were aware of the rumors connected with the Enfield P-53 riffle. They tried to remove those rumors by altering the training exercise. The British Commanders tried to formulate and teach the Sepoys to use hands for tearing the lubricated cartilage instead of cutting it open by teeth. But this only led the Sepoys to believe that the rumors were true and thus they revolted. 
The rebellion began in the military town of Meerut. The news of the revolt spread like wildfire throughout the north part of the country and the feudal nobility and the Taulaqdars joined the rebellion. The rebels proclaimed the last Mughal ruler Bahadur Shah Zafar as the Emperor of India. Many prominent noble personalities like Rani Lakshmi Bai of Jhansi and  Nanasaheb fought against the British.
The revolt, though a major setback to the British East India Company, wasn’t successful in its ultimate motive of independence from colonization. The East India Company's response came rapidly as well. With help from reinforcements, Kanpur was retaken by mid-July 1857, and Delhi by the end of September [4]. 
The Madras and the Bombay Presidency remained calm during the revolt, which gave the British a cutting edge against the rebels which had limited resources. The large princely states, Hyderabad, Mysore, Travancore, and Kashmir, as well as the smaller ones of Rajputana, did not join the rebellion, serving the British, in the Governor-General Lord Canning's words, as “breakwaters in a storm” [5]. 
The revolt led to a number of casualties for both sides as well as huge loss of life and property for the civilians. Even during aftermath of the revolt, the British troops were angered by the raids and atrocities of the rebels that they adopted the practice of blowing the prisoners of revolt by tying them to mouth of the cannons.
Yet, the revolt was a success in its own kind, as it paved the way for establishment of Govt. of India Act and dissolution of the East India Company. The Queen of England through this law proclaimed to ensure safeguarding the privileges and rights of the Indian subjects just as the British Empire treated its own subjects. 
Therefore, the Indian Rebellion of 1857, though unsuccessful, proved out to be the first spark that ignited the dream of independence among the Indian common folk and gave a direction to their resentment of the British Empire. 

References
1.	Background, Indian Mutiny [Electronic resource] / [site]. – Mode of access https://www.britannica.com/event/Indian-Mutiny (date of the application: 24.05.2018)
2.	The Indian Mutiny of 1857 / Col. G. B. Malleson. – New Delhi : Rupa & Co. Publishers, reprint 2005. – 450 p
3.	Modern South Asia: History, Culture, and Political Economy (2nd ed.) / Bose, Sugata; Jalal, Ayesha. – London : Routledge, 2004. –  668 p
4.	From Plassey to Partition: A History of Modern India / Bandyopdhyay Sekhara. –New Delhi : Orient Longman, 2004. -785 p 
5.	A History of India, Volume 2/Percival Spear-New Delhi and London : Penguin Publications, 2003. – 678 p

The Diamond Rush And The Namibian Anti-Colonial Fight
               Tazarugwa Casey Chimhangwa (Kharkiv National Medical University, Kharkiv)
Namibia is a small country located on the South West part of the African continent, with its left borders in contact with the Atlantic Ocean. Due to this, colonial powers did their best to acquire this piece of land during the scramble for Africa, as it would be suitable for their continental trades. Namibia currently boasts on having one of the largest deserts, the Namib Desert, in the world. Owing to this, during its colonial period, it proved to be abundant in natural resources such as fish, copper, gold, lead, uranium and diamonds, which only led to disputes and wars between colonial powers: Germany and South Africa.
Firstly, Namibia was under Germany’s rule from 1884 to around 1914 [1]. The reason Germany chose Namibia as a “protectorate” during the scramble for Africa in Berlin, was influenced by the fact that Franz Luderitz, a tobacco merchant, bought up coastal land in the area in 1882 [ibid.]. During this period, tobacco and slave trading were the most prominent as natural minerals had not yet been discovered. Local chiefs were forced to sign “treaties of protection”, which indirectly meant the handing over of their land and cattle to German settlers. Germany’s aim was to turn Namibia, or South West Africa as it was known during the time, into a settler colony.
However, some chiefs refused to sign these treaties with the reason being the protection of their culture and homelands. This only aggravated the German officials, causing them to confiscate cattle and properties that belonged to weaker clans. In 1905, some local tribes responded by forming a band of guerilla fighters. Sadly, this was an unsuccessful venture as Germany possessed superior guns and machinery. Due to this rebellion, Germany then sought to exterminate a whole tribe in a movement called Genocide. Thousands of men, women and children were slaughtered during this period.   
Secondly, in 1907, August Stauch, a German settler, arrived in Luderitz, a small city in South West Africa [ibid.]. He had settled in the area because of the belief and tales that there lay, hidden by desert sands, diamonds. He hired native workers to scour the area for any bright stones whilst they were constructing the rail road that would link Luderitz to other parts of the country. One worker, Zacharius Lewala, who previously worked on the diamond mines, found a pretty stone and returned it to his master. On 20 June 1908, diamonds were confirmed to be in abundance in the area and this brought about drastic changes to the small city and country as a whole. The town boomed and developed between 1908–1914 as ships docked onto its bays. 
Furthermore, when the First World War broke out in 1914, South Africa agreed to participate in an assault on German South West Africa, with the intention of colonizing South West Africa. In May 1915, South Africa proved to be successful and conquered Germany, with General Louis Botha, first Prime Minister of the Union of South Africa, ruling. However, South Africa continued the oppression of local people and brought about the policy of “apartheid”. Only white settlers were allowed to vote for the Legislative Assembly and local authorities. A resident commissioner administered the local inhabitants, issuing directives to chiefs and headmen. Black chiefs were treated as government agents who could be replaced or dismissed. 
From 1949 to 1956 South Africa refused to give up its hold over South West Africa, despite the intervention of the UN. Thus, black leaders in South West Africa decided to submit further petitions for the dethroning of South Africa. In 1959, the first black nationalist movement – “South West Africa People’s Union”, – was founded. In 1960 “South West Africa People’s Organization” was founded under the leadership of Dr. Sam Nujoma. Migrant workers joined the movement and started guerilla wars in the country, clashing with the police. In 1977 discussions of South West Africa’s independence were underway, with the great powers: France, US, Canada and West Germany, agreeing on the terms for South Africa’s removal [2].
However, in May 1978, South African troops attacked the SWAPO refugee transit camp at Cassinga in Angola, leaving about 600 dead. Between December 1988 and April 1989 a Joint Commission that supervised the implementation of UN Resolution 435 for the independence of Namibia was instituted to bring about a ceasefire: this was followed by more clashes between the South African army and SWAPO fighters.
In conclusion, after a progressive fight for independence, Namibia received its freedom from colonial rule on the 21st of March 1991. South African troops called a ceasefire and freed the black leaders who led movement groups during the fight for independence. Currently, Namibia is considered a democratic country with equal voting rights and equal treatment of all its inhabitants. It continues exporting natural resources such as diamonds and fish. The country has also managed to develop and sustain its own economy and culture.      

References
1.	Namibia 1on1. Luderitz Diamond Rush [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: http://www.namibia-1on1.com/a-southern/luderitz-3.html. 
2.	The Common Wealth Report. Namibian History [Electronic resource] / [site]. – Mode of access: http://thecommonwealth.org/our-member-countries/namibia/history. 

The Establishment of The State of Israel
Thuraya Al-Bhaisi (Kharkiv National Medical University, Kharkiv)
This year will be the 70th anniversary for the creation of Israel which also means 70 years since the Palestinian exodus. The Palestine-Israel conflict hasn’t ended yet and this is reflected in Palestinians protest against the change of Israel capital to Jerusalem and that is due to Donald Trump’s demand which only led to increasing the conflict, while Palestine still isn’t free and Gaza remains besieged.
After the end of WWII the intensity of Zionist’s attacks on the British forces in Palestine intensified. This led Britain to assign the Palestinian problem to the United Nations, and on the 28th of April the United Nation General Assembly session about the Palestinian issue began. The sessions ended on the 15th of May with the decision to establish the United Nations Special Committee on Palestine (UNSCOP) that consisted of 11 members. On the 8th of September the committee published a report stating the most of its members agreed on the partition solution, and the remaining members recommended a federal solution. The Arab Higher Committee refused the partition but the Jewish Agency for Israel agreed, the United States of America and Soviet Union agreed as well. Meanwhile on the 29th of October the British government announced their intention to withdraw from Palestine within 6 months if they didn’t come up with a solution accepted by Arabs and Zionists. So they decided to divide Palestine [1].
The United Nations Partition Plan for Palestine was the decision of the United Nation General Assembly number 181 (II) which was announced on the 29th of November 1947 after voting, with 33 members agreeing, 13 disagreeing and 10 abstained. The plan meant the end the British Occupation on Palestine and its partition into 3 new entities:
1.	The Arab country with an area of about 11.000 square km (42.3% of Palestine) – located on the western Galilee with a part of the dessert along the border with Egypt.
2.	The Jewish country with an area of about 15.000 square km (57.7% of Palestine) – located on the Coastal Plain of Haifa, the southern Galilee and the Negev.
3.	Jerusalem and Bethlehem with the neighboring lands under international tutelage.

That decision was one of the United Nations’ first attempts to resolve the Palestinian issue [2].
After the division the pace of military operation on all sides escalated. But Arabs were unable to form military forces to defend Palestine and the reason behind that was the decreased number of soldiers participating from different Arab counties. Also they weren’t ready for war either in term of training or arming and they didn’t have a clear plan of action. Another mistake was the change that happened in the plan only two days before entering Palestine which caused visible flaws during the war, and some areas of Palestine were left without insurance. The result of those mistake was the defeat Arabs faced by Israel [3].
In the meantime the Zionists had studied plans which they applied on every area Great Britain neglected. Then the Zionist forces succeeded in occupying or taking over more lands of Palestine than they were promised to have in the division plan and that led very big number of Palestinian people to leave their countries and villages after the battles. 
On 13th of May the future first President of Israel Chaim Weizmann sent a letter to the President of the USA Harry Truman requesting him to announce his recognition of a Jewish country and the establishment of the State of Israel was officially announced on 14th of May. The next day the British mandate over Palestine ended. After that the USA recognized the State of Israel. Despite that the conflicts continued and became a war between Israel and the neighboring Arab countries. 
By 7th of January 1949 the battles were over, and Israel along with Jordan, Syria, Egypt and Lebanon entered into negotiations for the truce which is now known as 1949 Armistice Agreements [4].
By the end of war Israel was able to take over more areas of Palestine. While the Kingdom of Jordan occupied east Jerusalem and the west Bank which is now a part of it and its people carry the Jordanian passport. 
The world powers had their own positions regarding the Palestine Israel conflict. The United States supported Israel and recognized it from the beginning and the USSR was one of the first countries to recognize Israel and had a major role in its success in 1948 war but then in the early 1950s till the end of the cold war the USSR supported the Arabs with their conflict against Israel. 
The Soviet-American rivalry increased the Arabic-Israel conflict. But the problem is deeper than foreign interference and requires a refusal from such decisions that are taken by participants unilaterally.

References:
1.	History of Israel [Electronic site] / [site]. – Mode of access: http://mfa.gov.il/MFAAR/InformationaboutIsrael/TheHistoryOfTheJewishPeople/TheHistoryInBrief/Pages/the%20state%20of%20israel.aspx 
2.	Israel, the land [Electronic site] / [site]. – Mode of access: https://www.britannica.com/place/Israel#ref271238 
3.	1948 war [Electronic site] / [site]. – Mode of access: https://www.palestinapedia.net/حرب-1948/.  
4.	State of Israel proclaimed [Electronic site] / [site]. – Mode of access: https://www.history.com/this-day-in-history/state-of-israel-proclaimed 

Матеріали студентської
наукової конференції до 75 -річчя визволення Харківщини від гітлерівських загарбників
(5 червня 2018 р.)

Марія  Шкарлетова та її внесок у  перемогу над фашизмом у роки другої світової війни
Коптєва Н. С., Троценко О.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

Друга світова війна – трагічна сторінка нашого життя. Найкровопролитніша і найжорстокіша війна розірвала буденний спокій, опалила дитинство, змусила рано подорослішати, відірвала від дому та рідних багато синів і дочок. В роки війни 1941 – 1945 більше ніж 1,2 млн. радянських жінок – військовослужбовців боролись із німецько-фашистськими загарбниками. Партизанки, підпільниці, пілоти і штурмани, зенітниці і радистки, медсестри і лікарі правдиво і віддано виконували покладені на них обов’язки.  Скільки винесли на власних плечах бійців тендітні, молоді дівчата санінструктори!
3 лютого 1925 рік, село Кислівка, сім’я Савелія Шкарлета поповнюється донечкою на ім’я Марія. Охрестили дівчинку в місцевій церкві. У 1940 році закінчила семирічку. Спершу працювала у Куп’янському відділенні залізниці на залізничній станції Кислівка, займаючись висадкою зелених зон та захисних смуг. Потім влаштувалась у колгосп імені Крупського.
З приходом війни шістнадцятирічною прийняла активну участь у будівництві оборонних ліній. До 1943 року знаходилась в окупації. Родина Шкарлетових намагалась виїхати з Кислівки, проте шлях в Луганському напрямку був відрізаний загарбниками. 
Одразу після визволення Куп’янського району від фашистських окупантів була призвана Куп’янським РВК 4 липня 1943. Добровільно була направлена на курси санінструкторів у м. Міллерово.
Військове хрещення дев’ятнадцятирічна Марія Шкарлетова отримала в десантній операції неподалік від с. Військове Дніпропетровської області у складі 2-го батальйону 170 – го гвардійського полку, 57-ї  гвардійської стрілецької дивізії ордена Богдана Хмельницького. Марія Шкарлетова евакуювала з місця бою та надала допомогу 35 пораненим бійцям.
З-під шквального вогню на околиці села Піски винесла з поля бою 25 солдатів та командирів з тяжкими пораненнями та зброєю, 18 поранених безпосередньо у вирі бою отримали медичну допомогу . 
Марія Шкарлетова брала участь у боях при форсуванні рік Ігунець, Західний та Південний Буг, Дністро, Дніпро, Вісла.
Після форсування Вісли в операції на Магнушевському плацдармі переправила з поля бою до укриття більше сотні поранених. Першим човном  з групою бійців форсувала Віслу. Протягом доби винесла приблизно понад 40 поранених. Разом з іншими бійцями відбивала ворожі атаки зі зброєю в руках у найтяжчі хвилини, замінюючи поранених кулеметників. Вона на полі бою перев'язувала поранених радянських бійців і офіцерів, а також перев'язувала і стягувала в воронки поранених німецьких солдатів, за умови їх обеззброєння та прохання допомогти. З часом, в 1965 році, згадки колишніх німецьких солдатів про санітарку, яка врятувала їх життя, стануть підґрунтям та основою для вручення їй медалі "Флоренс Найтінгейл".
Дійшла до стін Берліну, де залишила на одній із колон рейхстагу надпис. Влітку 1945 року демобілізована та отримала звання старшина медслужби в запасі. Повернулась на Куп’янщину. 1949 року закінчила Куп’янське медичне училище, та влаштувалася працювати в Куп’янській центральній районній лікарні медичною сестрою до виходу на пенсію. Допомагала в зборі експонатів в 1982 році для Музею історії с. Кислівка. Марію Савеліївну обирали в депутати  Куп'янської міської ради, була членом міської і обласної рад Товариства Червоного Хреста. 
У віці 78 років 2 листопада 2003 року Марія Савеліївна померла. У 2004 році 4 червня було присвоєно ім'я Марії Савеліївни Шкарлетової Куп'янському медичному коледжу. Згідно рішення ХХІІІ сесії Куп'янської міської ради ІV скликання від 16 серпня 2005 року посмертно Марії Савеліївні Шкарлетовій присвоєно звання «Почесний громадянин міста Куп'янська».

Місто Ізюм у подіях Другої світової війни
Бондар О. О., Троценко О.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків) 
Ізюм пережив нищівної атаки німців під час ІІ Світової війни. Саме він знаходився між двома стратегічно важливими містами: Харковом та Донецьком. Німецько-фашистські загарбники прагнули захопити найважливіші центри. Однак для досягнення цієї цілі необхідно було взяти під керівництво Ізюм, який був центральним місцем переправ радянських частин через Донець. 
Найстрашніші, найкривавіші вогняні вали пройшлися по Ізюмщині під час ІІ світової війни.
Про початок війни жителі Ізюмщини дізнались з урядового повідомлення, яке прозвучало опівдні 22 червня 1941 року. В той же день десятки жителів міста і району подали заяви до військкомату з проханням направити їх на фронт. 26 червня було сформовано перший загін добровольців. 
Всього ж захищати рідну землю з міста і району пішло 10399 чоловік. 
Особливо відзначився особовий склад навесні 1942 року в наступальних боях за села Довгеньке і Андріївку, місто Барвінкове. Саме під Ізюмом тоді відбувся рукопашний бій, в якому 160 бійців 3-го батальйону 977-го стрілецького полку під командуванням капітана А. Орлова зуміли знищити 400 гітлерівців. Наші втрати – 39 чоловік.
 В листопаді 1941 р. в місто повернулись радянські частини.
В січні 1942 року, розвиваючи успіх радянських військ під Москвою, фронти Південно-Західного напрямку взяли ініціативу бойових дій у свої руки, прорвали смугу укріплень ворога і нанесли йому значних втрат. Ізюм був на вісі головного напрямку наступальних дій та центральним місцем переправ радянських частин через Донець. Навесні 1942-го на Ізюмщині зіткнулися стратегічні задуми радянського та гітлерівського командувань, кожне з яких мало намір схилити шальки терезів ІІ світової війни на свою користь. Підсумки боїв з 12 по 16 травня вселяли надію. 
30 травня 1942 року Радінформбюро передало повідомлення, в якому йшлося про жорстокі, виснажливі бої на харківському напрямі, про те, що наші війська виконали завдання, поставлене командуванням. Ніхто не підозрював, що лишилися лічені години до трагічного повороту подій. Розвідка своєчасно визначила зосередження в районі Слов’янська-Краматорська угруповання Клейста. На жаль, ця битва закінчилася трагічно, німці дісталися міста Ізюма, зайнявши найвигіднішу точку для оборони - гору Кремянець. 23 червня 1942 року Ізюм було окуповано.
Окрім цих подій ще у вересні 1941 р. був організований партизанський загін чисельністю 42 бійці на чолі з О.М. Салом (до війни – голова колгоспу «Шлях соціалізму»), комісаром загону був В.А. Рогоза (до війни – завідуючий Ізюмським райземвідділом). 23 грудня 1941 р. проведено напад на штаб німецької військової частини. Вбито 7 фашистів... 9 червня 1942 р. знищено 4 автомашини разом з солдатами. З червня 1942 по лютий 1943 рр. загін знищив 264 німецьких солдатів і офіцерів, 10 автомашин, 11 підвід з військовим майном, 2 тягачі, багато боєприпасів. 
Нашим військам довелося вести криваві бої за кожен метр землі Ізюмського району. Остаточно місто було звільнене 5 лютого 1943 року від гітлерівських німецьких військ радянськими військами Південно-Західного фронту в ході Ворошиловградської операції. Тринадцяти воїнам, які воювали на землях Ізюмщини, було присвоєно звання Героя Радянського Союзу. 
Порівняння організації сортування поранених у військах СРСР та Німеччини у роки Другої світової війни
Сніга Я.В., Троценко О.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
У роки Другої світової війни на кожному етапі надання допомоги пораненим виникала проблема невідповідності кількості лікувальних препаратів кількості хворих і поранених. Тому виникала потреба використовувати метод - медичного сортування. Це динамічний  процес розподілу поранених на групи по черзі надання лікувальних, евакуаційних та профілактичних заходів, відповідно до медичних показань, можливостей і об’єму надання медичної допомоги, прийнятим порядком евакуації. За цим принципом постраждалих поділяють на тих хто:
1)	виживе, в разі надання невідкладної допомоги або загине за її відсутності;
2)	виживе, незалежно від наданої допомоги;
3)	помре, незалежно від наданої допомоги.
Отримала поширення система етапного надання допомоги. Після надання допомоги на полі  битви в порядку само або взаємодопомоги поранених евакуювали в медичні пункти, що розташовувалися поблизу лінії фронту і були укомплектовані лікарями. Одним з найбільш яскравих показників організованості польової медичної служби , що мав первинне значення для всієї майбутньої хірургічної роботи, був саме  час надходження пораненого після поранення на полковий медичний пункт, де йому забезпечувалася первинна медична допомога.
Основною вимогою до медичної служби було забезпечення прибуття поранених на польовий медичний пункт в межах до 6 годин після поранення. Наступний етап – медико-санітарний батальйон дивізії, де пораненому могли надати хірургічну допомогу і проводити лікування близько 72 годин. Особливо важливо виділити легкопоранених хворих з метою дуже швидкого надання допомоги і повернення в стрій. 
В грудні 1941 року було створено прифронтові штати госпіталів, для легкопоранених або легкохворих, що дозволило повернути в стрій 11.4 млн військових, що складало майже 52,5%  з числа загальних втрат. Продовжили боротися проти ворога більше ніж 17 млн чоловік.
Після початку Другої світової війни штаби медичної служби Вермахту були значно збільшені за рахунок громадянських лікарів, призваних на воєнну службу. Молоді лікарі, що тільки отримали дипломи медиків, також служили у військах, багато священиків і монахів служили в піхотних дивізіях у якості лікарів або санітарів. Окрім того у склад дивізійної медичної служби входив кінологічний загін, з собаками, що були навчені  знаходити поранених в берлінській Воєнно-медичній кінологічній школі.
Перший загін кожної медичної роти займався евакуацією поранених з поля бою. Кожна медична рота могла мати 2 головні перев’язочні пункти. Другий загін надавав пораненим першу медичну допомогу. У другого загону було переносне обладнання, рентгенівський апарат. Загін діяв у складі однієї або двох операційних бригад. Бригада складалася з хірурга, 1-2 лікарів-асистентів, 1 операційного медбрата, 2 анестезіологів, 2 стерилізаторів інструментарію та додаткових хірургів і санітарів.
Третій загін кожної медичної роти, яким по можливості командував лікар був допоміжним. Лікарі цього загону допомагали легкопораненим і лікарям інших загонів. В кожній медичній роті була польова аптека з запасом медикаментів і перев’язочних засобів. Нею командував армійський фармаколог, а також лікар-замісник.
Порівняльна характеристика військово-польової медицини Червоної армії та Вермахту
Войтенко Т.С., Троценко О.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Польова медицина Червоної армії відзначалася чіткою організацією роботи і взаємодією сил і засобів, ешелонованих від фронту до тилу: а) на поле бою - санітарним відділенням стрілецької роти; б) в військовому тилу - санітарним взводом стрілецького батальйону, санітарної ротою стрілецького полку, медико-санітарним батальйоном стрілецької дивізії, польовим рухомим госпіталем; в) в армійському тилу - польовим евакуаційним пунктом армії; г) у фронтовому тилу - фронтовим евакуаційним пунктом.
Лікування пораненого починалася з моменту подачі йому першої допомоги, яка в 84% випадків виявлялася на поле бою. Узагальнені дані про терміни і характер надання першої медичної допомоги показують, що 93% поранених отримували її протягом трьох годин з моменту поранення, причому кожен третій - негайно і ще 1/3 - в перші 30 хв., Тобто невідкладність медичної допомоги, як правило, досягалася. На першому етапі лікування пораненого ключовим елементом системи надання медичної допомоги був санітар.
У бойовій обстановці санітар був зобов'язаний спостерігати за полем бою, запам'ятовувати місця падіння поранених, швидко, незважаючи на вогонь противника, наблизитися до потерпілого і надати йому в будь-яких умовах першу допомогу. Перша допомога полягала в накладенні пораненому пов'язки, яка захищала рану від подальшого забруднення, зупиняла кровотечу і зменшувала біль. Санітар однією своєю появою допомагав бійцю відігнати думку про приреченість, а вмілі його дії і підбадьорюючі слово піднімали моральний дух воїна, зміцнювали віру в порятунок.
Якщо поранений знаходився в укритті, санітар після накладення пов'язки вказував того напрямок руху на медичний пункт (при легкому пораненні) або залишав в укритті, вживши заходів до захисту від негоди (при важкому пораненні), і встановленим сигналом викликав санітарів-носіїв, позначивши місце примітним знаком.
Санітари-носії в кількості двох осіб входили в одну ланку з санітаром. Ланка підпорядковувалася санінструктору роти. В обов'язок санітарів-носіїв входив винесення поранених з ротного району до батальйонного, а іноді і до полкового медичного пункту. Крім цього санітари-носії зобов'язані були виправляти погано накладені пов'язки і в необхідних випадках надавати першу допомогу.
Санінструктор, будучи командиром санітарного відділення роти, керував діями санітарних ланок, перевіряв правильність накладення пов'язок, шин і джгутів. Він вживав заходів до якнайшвидшої евакуації з ротного району тяжкопоранених і воїнів з пораненнями середньої тяжкості, виділяючи з них поранених для позачергової евакуації і термінового хірургічного втручання.
Виносу поранених приділялася особлива увага. З санітарами-носіями регулярно проводилися інструктажі та тренування з урахуванням умов тієї місцевості, де їм належало виконувати бойове завдання. В тилових районах країни діяли школи санінструкторів, які комплектувалися військовослужбовцями старших призовного віку. 
У фронтовій обстановці велике значення надавалося збереження особистої зброї поранених. Наказ командувача Західним фронтом № 0015 від 14 липня 1941 року називав ганебними і злочинними факти втрати зброї в ході ведення бойових дій, які призводили до того, що воно в справному стані діставалося ворогові. 
Німецька військово-польова медицина мала ряд наступних особливостей. Етапне лікування поранених, забезпечення ранених хірургічним посібником "там, де в цьому посібнику виявилося необхідність". Незважаючи на те, що при етапному лікуванні окремі хірургічні втручання і маніпуляції у поранених вироблялися на різних етапах і різними лікарями, усі вони повинні складати струнку систему хірургічних заходів, об'єднаних єдиною військово-хірургічної доктриною. При цій системі всі попередні медичні та хірургічні втручання у вбитих повинні обумовлювати точно визначені заходи на наступних етапах, а наступні заходи повинні витікати з попередніх, вироблених на попередніх етапах. 
В етапному лікуванні проводяться наступні принципи:
1. Винесення поранених під час бою під кулеметним вогнем противника.
2. Рання доставка поранених на найближчі медичні пункти для надання пораненому допомоги.
3. Наближення хірургічної допомоги до лінії бою. 
4. Широке охоплення хірургічною допомогою по можливості всіх поранених і ,по можливості, в перші години за життєвими показаннями, і в першу добу по терміновим показанням. 
5. Рання госпіталізація поранених за життєвими показаннями. 
6. Своєчасна евакуація поранених за призначенням. 
7. Евакуаційне і лікувальне сортування поранених на етапах. 
Виняткова тяжкість уражень, що викликає смертельний результат на полі бою в середньому в 20% випадків .Число поранених - так звані «безповоротні втрати» - і на наступних етапах з числа так званих «санітарних втрат» при деяких видах поранень до 60-70 % випадків. Необхідність евакуації більшої частини тяжкопоранених на значну відстань для лікування та неможливість провести це лікування на місці нерідко спричиняла втрати.
З цього пов'язана необхідність зосередження резервів хірургічних кадрів, санітарного транспорту та оснащення в руках санітарних начальників для маневрування. А цими засобами у місцях найбільших втрат. Правила асептики і антисептики, хірургічна операційна дисципліна дотримувалася на війні ще суворіше, ніж в мирній обстановці, так як поранення військового часу супроводжуються ще більш важкими ускладненнями, ніж травми і захворювання мирного часу, що вимагають хірургічного втручання.
В цілому військово-польова медицина Німецької та Червоної армій майже не відрізнялась, медичний професійний склад був однаково побудований, найважливіша роль надавалася санітарам, які безпосередньо надавали першу медичну допомогу постраждалим, в деяких невідкладних станах вони були змушені робити операції на полі бою.
Система організації медичного забезпечення армії Вермахту на прикладі Третьої Харківської битви
Грицаєнко М.В., Троценко О.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
     	 В  сучасних умовах проведення блискавичних рейдових і десантно-штурмових операцій по фронту і глибині оборони противника,  насиченість військ сучасною надскладною зброєю четвертого та п’ятого поколінь, підвищує вартість життя та здоров’я бійця.
	Яскравим прикладом трансформації санітарного і медичного забезпечення військ, підлаштованого під реалії особливостей бойових дій, і направлені на збереження життя солдата є система організації медичного забезпечення армії Вермахту в ході Третьої Харківської битви, групи армій  ,,Південь’’, яка провела повну та часткову реорганізацію підрозділів медичного забезпечення організаційно-штатної структури в умовах форсованого контрнаступу на Східному фронті в ході  ,,Донецької кампанії’’, або як її ще називають Третьої битви за Харків. 						Третя битва за Харків – серія наступальних операцій Вермахту на Східному фронті проти Червоної Армії навколо міста Харків з 19 лютого по 15 березня 1943 року. У німецькій історіографії відома як «Донецька кампанія». Після розгрому та капітуляції 6-ї польової армії Вермахту під Сталінградом, Червона армія розпочала низку наступальних операцій на широкому фронті південного флангу радянсько-німецької війни. 
Ініціатором і відповідальним за проведення реорганізації в військах групи армій «Південь» перед початком «Донецької кампанії»,  був генерал-полковник Зігфрид Ханцлозер — почесний професор військової медицини Віденського університету, керівник санітарної служби вермахту.
    	Зігфрид Ханцлозер прийняв рішення суттєво збільшити штат медичної служби групи армій  «Південь» за рахунок цивільних лікарів, держав сателітів, призваних на військову службу. Також в військових медичних закладах відбувся передчасний випуск офіцерів медичної служби, в кожен піхотний взвод додатково, за розпорядженням генерал-полковника, для покращення морального стану та збільшення співвідношення санітар-солдат, було направлено священників та монахів після проведення 3-х місячних медичних навчань. 
     	  Згідно директиви від 23 березня 1942 р. штатних санітарів забезпечували особистою зброєю для самозахисту. Кількість фляг з водою, які при собі повинен був мати санітар збільшено до 3-х та розширено склад санітарної сумки. За новим введенням до неї почали входити: ін’єкція проти правця хірургічна нитка, зроблена з кишок тварин, саморозчинний  хірургічний шовний матеріал, дезінфікуюча речовина. 
   У кожному піхотному батальйоні був санітар.  У роті при штабний секції був унтер-офіцер медичної служби і санітар, які зазвичай допомагали в бою батальйонного лікаря.  З поля бою поранених евакуювали санітари і носильники.  Позаду бойових позицій розташовувалися пункти першої медичної допомоги, де поранених перев'язували і готували до подальшого транспортування.  В батальйонах був лікар і два санітари.  
У завдання дивізійної медичної служби входили лікування хворих і поранених, а також евакуація хворих та поранених в тил.  Дивізійна медична служба не об'єднувалася в складі якої-небудь однієї частини і не мала свого штабу і командира.  Загальну координацію дій дивізійної медичної служби здійснював дивізійний лікар.  Кожну медичну роту очолював військовий лікар.  Йому допомагали командири медичних взводів і члени штабної секції медичної роти.  В подальшому до складу роти ввели 4-й взвод.  
  	 Також цікавим документом є телеграма Зігфрида Ханцлозера в усі з’єднання групи армій ,,Південь’’ в якій вводилась заборона на вживання їжі мінімум за 6-ть годин до початку бойових дій, це пояснювалось тим що навіть крихта хлібу покличе за собою суттєве збільшення кров’яного тиску в районі черевної порожнини , а значить поранений швидше стече кров’ю . 
   	Отже, в результаті нашого дослідження було з’ясований рівень медичного забезпечення групи армій «Південь», які провели реформування організаційно штатної структури напередодні наступу радянських військ. Результатом таких дій стала зменшення втрат серед солдат Вермахту майже у вісім разів. Локальне зміцнення бойового духу, та зменшення економічних витрат на підготовку новобранця, та повернення до строю більш професійного, загартованого у бою ветерана .
Радянська медицина в роки другої світової війни 
Долик А.А. (Харківський національний медичний університет)
Друга світова війна стала наймасштабнішою та найкривавішою в історії, вона забрала життя понад 55 мільйонів осіб. Лікувальна служба здійснювала реформацію, не маючи необхідного забезпечення кадрами, установами, транспортом і частинами. В умовах вимушеного відступу бійців через втрати на фронті, медична служба робила все можливе аби забезпечити неперервну допомогу постраждалим. 
Головним завданням було розгорнення медичних частин на фронті для допомоги діючій армії. Головне військово- санітарне управління Червоної Армії (ГВСУ КА) направило на найбільш відповідальні ділянки фронту своїх представників для надання допомоги і керівництва формуванням і роботою медичних частин. Налагоджування роботи та забезпечення необхідними матеріалами здійснювалось за підтримки з Головним військово-санітарним управлінням і Наркомздравом СРСР. 
Великою проблемою було питання укомплектування кадрами, адже лікарів, від санітарів до хірургів, катастрофічно не вистачало. Відсоток нестачі фахівців досягав 50 %. У вирішенні цього питання допомогло велике серце лікарів, їхня любов до держави, адже у перші дні війни тисячі медичних спеціалістів добровольцями відправились на фронт. Також відбувся достроковий випуск двох останніх курсів академій з військово- медичним профілем. 
На початку війни особливо гостро було прикута увага до такого важливого питання як виніс поранених під час бою. Від керівництва лунав наказ, що жодна людина, яка була поранена, не повинна залишатися на полі бою. Медичний персонал героїчно працював під кулями, рятуючи бійців, зазнаючи великих втрат. Спеціалізована медична допомога надавалася пораненим і хворим починаючи з армійських госпітальних баз, і з часом вона все більше розгалуджувалася. 
Розподілення поранених по спеціалізованим госпіталям дало змогу завершити розвиток евакуаційного забезпечення надання медичної допомоги. Така система допомогла врятувати тисячі життів. Неможливо переоцінити значення вивчення уроків і узагальнення досвіду організації хірургічної допомоги у роки війни з білофінами. Ця робота була проведена П. А. Купріяновим і С. В. Банайтисом. Створене ними керівництво з військово-польової хірургії було настільною книгою для військових хірургів на протязі всієї війни. Хірургічна допомога надавалася швидко і ефективно майже у 90 %. 
У роки війни функціонував Всесоюзний комітет допомоги по обслуговуванню хворих і поранених бійців і командирів Червоної Армії, що зробив великий внесок лікарській службі. Неабияк зросла потреба у донорстві. Радянські донори дали фронту понад 1500 тис. літрів крові. Значну роль відіграли так звані госпіталі для легкопоранених, у яких крім медичної допомоги у людей була змогла покращувати свої військові навички, щоб після одужання з новими силами наступати на ворога. Велика увага приділялася дітям. У перші місяці війни було евакуйовано мільйони дітей. 
На початку 1942 року були проведенні заходи щодо влаштування дітей, які внаслідок війни залишилися сиротами. Загалом, медичні працівники зробили неабиякий внесок у порятунку поранених в роки війни, врятували мільйони життів ціною власних. Незважаючи на важкі польові військові умови вперше в історії було попереджено епідемії інфекційних захворювань. Злагоджена медична система допомагала не втрачати бойовий дух та забезпечувала моральну допомогу, лікуючи не тільки тіло, а й душу.
Створення партизанської медицини в роки Другої світової війни 
Гринчук К.О., Троценко О.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Друга світова війна спікала нашу країну несподівано. Дуже багато лікарів нашого університету приймали у ній участь. Т. І. Тихонова, Н.К. Маєвська, В.Ф. Никитинська та багато інших. У даній роботі мені б хотілося розповісти про життя Маєвської Надії Казимирівні, її участь у партизанській медицині. 
Маєвська Надія Казимирівна, або Лікар Діна, так її називали партизани, народилася в 1913 р. в родині вчителів. У 1940 р. закінчила другий Харківський медичний інститут.  І після його закінчення їй пропонували залишитися на кафедрі, але вона вирішила, що спочатку треба набути практичного досвіду, і поїхала в дільничну лікарню, яка знаходиться в селі Воргол, Путивльського району, Сумської області. 
Надія планувала подальший розвиток лікарні, але цьому не будо суджено статися, бо почалася війна. Вона перервала мирне життя  в селі Воргола, як і всієї країни. Коли війна почалась, то Надії Казимирівні пропонували евакуюватися в тил, але вона відмовилася, дізнавшись про те, що сільські комуністи на чолі з С.Ф. Кириленко об'єднуються в партизанську групу. Саме так Надія Казимирівна стала партизанкою. 
У жовтні 1941 р все партизанські загони Сумської обл. об'єдналися в одне партизанське з'єднання під керівництвом С.А. Ковпака. Він доручив Н.К. Маєвській бути начальником медико-санітарна частина. Так почалася робота зі створення першої в Україні медико-санітарної служби в умовах партизанської боротьби. 
Н.К. Маєвська була дуже великим авторитетом, люди їй вірили. В неї був кінь Малятко, саме на ньому вона пересувалася для того, аби всюди встигнути та поліпшити медичне обслуговування партизан. Незважаючи на часті переїзди, завдяки добре підібраному персоналу  робилися зупинки для оперування, перев'язок, ванн, масажів, вимірювання температури, пропарювання білизни в бочках і багато чого іншого. 
У грудні 1942 р. Н.К. Маєвська тяжко захворіла на висипний тиф, а в 1943 року була евакуйована в Московський партизанський госпіталь. Після тривалого лікування,  Надія Казимирівна працювала в госпіталі, а з 1955 р.- в Київському медичному інституті. Після закінчення війни партизани часто спілкувалися, підтримували тісний зв'язок один з одним. Надія Казимирівна була завжди в курсі всіх подій. При необхідності організовувала допомогу, дружню підтримку. Померла Надія Казимирівна Маєвська у 2000 р.. Після її смерті в музей історії ХНМУ були передані документи, нагороди, партизанський альбом. 
Надія Казимирівна нагороджена орденами Вітчизняної війни II ступеня, Червоної Зірки і медалями, знаком «Відмінник охорони здоров'я», їй присвоєно високе звання Заслужений лікар УРСР. Відзначаючи мужність радянської жінки у Другій світовій війні, рада ветеранів Італійського Опорі нагородив Н.К. Маєвську «Зіркою Гарібальді», а чехословацькі партизани вручили їй медаль «За мужність». 
Харківські медики у Другій світовій війні
Світлична Г., Троценко О.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Друга світова війна - небувала в історії людства за своїми масштабами і жорстокістю, за людськими жертвами і матеріальним руйнування. Однак вона стала ще прикладом патріотизму, мужності й самовідданості народів в їхній боротьбі за свободу і незалежність своєї Батьківщини.
До війни в Харкові працювало два медичних інститути: перший медичний і другий медичний. У перші кілька днів війни в армію було відізвано 232 співробітника і студента тільки 1-го ХМІ. В лікувально-санітарні установи Червоної Армії пішли випускні курси; 150 слухачів військово-медичного факультету 1-го ХМІ після 4-го курсу були мобілізовані на фронт зауряд-лікарями 3-го рангу (без дипломів). Одними з перших були призвані в армію професори-хірурги І.Грищенко, В. Іост, Б. Хмельницький.
У роки війни існувало положення, за яким всі ключові позиції в управлінні медичною службою фронтів, армій займали найбільші вчені-фахівці з основних розділів медичних знань. У лавах Червоної Армії перебували 4 академіки, 22 заслужених діячів науки, 306 докторів і 1199 кандидатів медичних наук, 275 професорів, 558 доцентів. За твердженням М. Бурденко, жодна армія в світі не мала в минулому, а також в другій світовій війні такої кількості вчених, які працювали безпосередньо на фронтах, як Радянська Армія.
Харківські медичні інститути внесли свій внесок у зміцнення армії вченими фахівцями. Заступниками головного хірурга Червоної Армії в різний час були випускник медичного факультету Харківського університету В.С. Левіт і зав. кафедрою факультетської хірургії ХМИ В.Н. Шамов, головним токсикологом армії став зав. кафедрою фармакології А.І. Черкес. Зав. кафедрою військово-польової хірургії військово-медичного факультету 1-го ХМІ С.І. Банайтіс з перших днів війни очолив хірургічну службу Західного фронту. Головним епідеміологом Військово-Морського флоту був призначений випускник нашого навчального закладу  А.Я. Алімов; терапевтичної службою 28 армії Сталінградського, а потім 2-го Українського фронту керував Р.І. Шарлай, майбутній директор ХМІ.
Як було сказано раніше, в перші дні війни на фронт був покликаний професор Б. Хмельницький, зав. кафедрою 1-го ХМІ і директор Харківського інституту туберкульозу. За його ініціативою на базі інституту було організовано спеціалізований госпіталь, який став лікувально-науковою установою з легеневим профілем для лікування поранених в грудну клітку і хворих на легеневі захворювання, в тому числі і туберкульоз. Він був розгорнутий на 400 ліжок спочатку в Харкові, а потім у евакуації в Новосибірську. Госпіталь став фтизіатричним центром в Сибірському військовому окрузі по організації боротьби з туберкульозом в Червоній Армії.
Історія медицини не знала в минулому організованої медичної служби в складі партизанських загонів. Такий досвід вперше був придбаний в період війни років. Однією з тих, хто організовував цю службу в партизанському з'єднанні С.А. Ковпака, була випускниця 2-го ХМІ Маєвська Н.К. У лютому 1941 р. вона була відряджена Наркомздравом УРСР на шість місяців в с. Воргол Путивльського району Сумської області для організації сільської лікарської частини.
	У жовтні 1941 р все партизанські загони Сумської обл. були об'єднані в одне партизанське з'єднання під керівництвом С.А.Ковпака. Н.К. Маевской, єдиному спочатку лікаря з'єднання, С.А.Ковпак доручив бути начальником медсанчастини. Так почалася робота зі створення першої в Україні медико-санітарної служби в умовах партизанської боротьби.
Загальна кількість усіх лікарів-спеціалістів у 1940 р. склала 1925 осіб, серед яких терапевтів було 482, гінекологів – 154, педіатрів – 148, хірургів – 96, венерологів – 70, лікарів очних хвороб – 46, решта – лікарі інших спеціальностей. Отже, забезпеченість лікарями харків’ян ледве перебільшувала 23 лікарі на 10 тисяч населення (за даними перепису 1939 р.), що навіть не досягала дореволюційних показників.

Матеріали студентської наукової конференції
«55-річчя початку видання «Історії міст і сіл УРСР» (5 червня 2018 р.)

Тронько Петро Тимофійович та «Історія міст і сіл УРСР»
Кратік Ю.С., Троценко О.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

   Про Петра Тимофійовича сказано й написано чимало. Він увійшов в історію, як видатний історик, громадський і державний діяч, Герой України, почесний громадянин Харкова і Харківської області, почесний доктор Харківського університету. І назавжди залишився в серцях близьких людей неймовірно працездатною й непосидючою, щедро винагороджуючи добротою у спілкуванні особистістю…
  	 Народився Петро Тимофійович 12 липня 1915 р. у с. Заброди (нині село Богодухівського р-ну Харківської обл.). Трудову діяльність розпочав 1932 р. робітником шахти в м. Дзержинську. Після закінчення учительських курсів працював учителем суспільствознавства й української мови в сільській школі Богодухівського району, директором дитячого будинку м. Лебедина.
   	Доля завжди була прихильною до П.Т.Тронька: у лебединський період йому пощастило уникнути репресій у найжорстокіші роки Великого терору, а під час Другої світової війни, перебуваючи в діючій армії, він вижив. Війна залишила глибокий слід у свідомості Петра Тимофійовича й він усе своє подальше життя не з кон’юнктурних міркувань, а щиро, за покликом серця працював над увічненням пам’яті про подвиг українського народу.
   Захистивши кандидатську (1951р.), П.Т.Тронько продовжив стрімке сходження щаблями партійної кар’єри, до якої його наукові зацікавлення були тоді лише доданком. Уже тоді він зарекомендував себе як людина вдумлива, сердечна, але водночас смілива, послідовна й непоступлива у відстоюванні справедливості.
   У 1961 р. П.Т.Тронька було призначено республіканським урядом на посаду заступника голови Ради Міністрів УРСР, до посадових обов’язків якого входило курирувати питання науки, освіти, культури, охорони здоров’я, спорту. А наступного року його затверджують головою Головної редколегії з підготовки унікальної за своїм масштабом та значимістю праці – багатотомної «Історії міст і сіл Української РСР», «батьком» якої його по праву вважають.
   Згадуючи, як народжувалася ця праця, аналогів якій і донині не існує у світі, П.Т.Тронько зауважував, що далеко не всі спочатку вірили в можливість реалізації такого масштабного й незвичайного проекту. Безпрецедентне за задумом і складністю виконання завдання (понад 50 тис. сторінок первісного тексту, 1 млн 200 тис. підготовчих карток, 2361,3 обліково-видавничих аркуша, 1340 нарисів, зокрема 25 – про області, 352 – про міста, 964 – про селища міського типу й окремі села, 8319 довідок про центри селищних і сільських рад, 9116 ілюстрацій, 620 карт і картосхем) було успішно реалізоване за координації П.Т.Троньком зусиль майже 100-тисячного колективу науковців та аматорів, причетних до появи цього видання, яке вже саме по собі стало пам’яткою історії та книгодрукування. 
Весь грандіозний проект було втілено у три етапи: організаційно-підготовчий, творчо-апробаційний, видавничий. В результаті було доопрацьовано й видано всі 26 томів проекту.  Унікальний досвід роботи над створенням такого амбітного проекту, як «Історія міст і сіл Української РСР», став невичерпним джерелом для вивчення й наслідування. Зауважимо, що до останніх днів свого життя Петро Тимофійович мріяв про перевидання «Історії міст і сіл» на новій джерельній та методологічній базі, був переконаний у необхідності цього. 
Водночас він усвідомлював, що «перевидання», по суті, потребуватиме підготовки всіх томів заново, а отже – вимагатиме акумуляції колосальних коштів і зусиль багатьох тисяч науковців та аматорів, для чого на нинішньому етапі історичного розвитку України немає умов. Усвідомлюючи це, він усе ж невтомно продовжував «вибивати» урядові постанови про «перевидання» (до речі, не завжди безуспішно), але вони, на жаль, залишалися лише чорнилами на папері.
   	За редакцією Петра Тимофійовича вийшов каталог-довідник «Памятники истории и культуры УССР» обсягом понад 100 друкованих аркушів, а також довідник про пам’ятки війни «Навічно в пам’яті народній» (60 друк. арк.).

   	Із 1992 р. він очолював також Головну редколегію багатотомної науково-документальної серії книг «Реабілітовані історією». Повернення доброго імені безневинних жертв тоталітаризму та відновлення історичної правди Петро Тимофійович уважав одним із головних обов’язків. За сприянням П.Т.Тронька та інших небайдужих громадян було відбудовано стародавні перлини Києва - Михайлівський Золотоверхий собор та Успенський собор Києво-Печерської лаври. Сьогодні величні бані обох святинь, воскреснувши з попелу та руїн, знову сяють над Києвом, як і багато років тому.
   	П.Т.Тронько був ідейним натхненником створення й головою (1990– 2011 рр.) національної спілки краєзнавців України. Не в останню чергу, завдяки невтомній праці Петра Тимофійовича, спілка краєзнавців стала однією з найвпливовіших національних творчих спілок в Україні.  Діяльність Петра Тимофійовича було гідно оцінено в незалежній Україні. Указом Президента України від 7 липня 2000 р. йому присвоєно звання Героя України.

   Отже, Петро Тронько, вважаючи, що «...історія нашої країни починається для людини з історії рідного міста, села, звідки вона пішла у життя», став патріархом українського краєзнавства, легендою національної науки. Його наукова діяльність у значній мірі посприяла досягненню незалежності України, а його головний твір «Історія міст і сіл Української РСР» до сьогоднішнього дня є унікальним явищем не лише в українській, а й у світовій історичній науці.

Мелітополь  – рідне місто
Матяжова С.В. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
	Людина залишила слiди свого перебування на територiї Мелітопольського району понад 10 000 рокiв тому. Первiснi люди жили тут, збирали їстівні рослини і полювали на тварин.				Неподалік села Терпіння знаходиться унiкальна пам'ятка природи та iсторiї - Кам'яна Могила. Це нагромадження пiсковикових плит. На деяких з них ще в 1890 роцi археолог Н. І. Веселовський виявив наскальнi зображення (петроглiфи), нанесенi первiсною людиною. Це зображення на мисливську, скотарську. рибальську i хлiборобську тематику. У 1954 р. Кам'яна Могила оголошена державним icторико-археологiчним заповідником.				
Мiсцевість, на якiй розташованi сучасне місто Мелiтополь i Мелiтопольський район, вперше згадується в iсторичних джерелах 1524 року. Це були пустельнi мiсця. В долинi рiчки Молочної татари відгодовували коней i збиралися в загони для походу на Московську державу.					Кримське ханство перейшло пiд панування Росiї, пiсля мирного договору мiж Росiєю і Туреччиною (1774 р.). Це створило передумови для появи в нашому краї осiлого населення.			Дати заснування Мелiтополя рiзні, від 1785 до 1814 року. «Мелiтополь» в перекладi з грецького - «медове мiсто» .Тодi селище називалось  Кiзiяр. У 1784 роцi на землях Таврiйської губернiї було засновано поселення Новоолександрiвська Слобода. Поселення швидко розросталася. Тут селилися вiдставнi солдати, запорiзькi козаки, державнi селяни з пiвнiчних районiв України та Росiї. У 1816 роцi було побудований храм на честь святого Олександра Невського.							Значна частина Мелiтопольського повiту залишалася неосвоєною через пустельностi краю i присутностi в степу войовничих кочiвникiв-ногайцiв, яких царський уряд прагнув привчити до осiлого життя. У 1796 роцi за височайшим указом ногайцi переселилися з Кизлярського степу на Молочнi води (як називалася тодi рiчка Молочна) i утворили на правому березi рiчки аул Кизляр.				У 1802 роцi па правому березi, булo вiдведено місце для поселення духоборів-сектантів з Харкiвської, Тамбовської, Катерино-Славської та iнших губернiй iмперiї. Вони заснували села Терпiння, Новоспаське, Троїцьке, Старобогданiвка, Охримiвка та iншi. Ще на початку XIX столiття на територiю нашого краю прийшли нiмцi-менонiти i слiдом за ними - духобори.							У 1842 році Новоолександрiвка отримала статус мiста i отримала назву Мелiтополь на честь портового мiста Мелiта, який в стародавi часи розташовувався неподалiк, при впадiннi рiчки Молочної в  лиман. Це стало початком  розвитку торгiвлi - в 1866 роцi в мiстi налiчувалося 47 крамниць, а в 1898 роцi в Мелiтополi було 360 торгових закладiв, в яких можна було купити практично все.				В кiнцi XVIII столiття по правому березi рiчки Молочної проходила поштова дорога, в 1866 роцi через Мелiтополь пройшла телеграфна лiнiя, а з мелiтопольської телеграфної станцiї можливо було вiдправити телеграми по всiй Росiйськiй iмперiї та за кордон.							У 1874 роцi почала функцiонувати станцiя залiзницi i вже в 1876 роцi з Мелiтополя без пересадки можливо було доїхати до Санкт-Петербурга, Варшави, Одеси, Вiдня, Риги, Владикавказа та iнших мiст Росiйської iмперiї та Захiдної Європи.									У другiй половинi XIX столiття в Мелiтополi дiяли кiлька кредитних і банкiвських органiзацiй, склади оптової торгiвлi. З великих промислових пiдприємств - чавуноливарний i машинобудiвний заводи братiв Классен (1886р), залiзничне депо та майстернi.							У 1847 роцi в Мелiтополi вiдкрилося парафiяльне училище, в 1874 роцi було засновано технiчне училище, на мiсцi якого зараз розташовується Таврiйський Державний агротехнiчний унiверситет, а в 1910 роцi в мiстi налiчувалося 29 нижчих i 4 середнiх навчальних закладiв.					У 1889 роцi в мiстi налiчувалося 14 фабрик i заводiв, а до 1913 року кiлькiсть пiдприємств збiльшилася до 89, на яких працювали близько 2 тис. робiтникiв.							В наш час Мелiтопольська черешня вiдома далеко за межами України. А почалися черешневi сади в Мелiтополi завдяки Андрiю Васильовичу Корвацькому. Він був вiдмiнним лiкарем, гiдрогеологом i краєзнавцем.		З 1879 року Андрiй Васильович - земський лiкар Мелітопольської 10-ї земської лшкарської дiльницi Мелiтопольського повiту Таврiйської губернiї, перший хiрург Мелiтополя, лiкар Мелiтопольського реального училища.	У 1883 роцi почалася наукова садiвнича дiяльнiсть А.В. Корвацького, зав'язалося його листування з Л.П. Симиренко та iншими вiдомими росiйськими вченими-садiвниками. У селi Семенiвка їм був закладений перший дослiдний сад i виноградник площею в один гектар. Поруч був влаштований артезiанський колодязь з вiтряними двигунами для поливу. У 1887 роцi Андрiєм Корвацьким на рухомих пiсках поблизу Мелiтополя був закладений дослiдний сад i розплiдник. Мелiтопольськi черешнi походять з саджанцiв «Iмператор Франц Йосиф», отриманими Корвацьким з Австрiї.
В цей же час вiн вiв роботу по вивченню гiдрогеологiї мiсцевостi. У пiдсумку - вiдкрита свердловина. Ця вода  їм рекомендована як лiкувальна мiнеральна. (Пiзнiше там розпочато промисловий розлив води "Мелiтопольська мiнеральна"). Розлив води тривав до 2000 року. За рекомендацiями А.В. Корвацького розпочато бурiння глибоких свердловин бучакського водоносного горизонту для полiпшення водопостачання Мелiтополя та забезпечення населення якiсною питною водою.			У 1897 роціiза наполяганням Андрiя Васильовича заснована Мелiтопольська мiська санiтарна станцiя. У 1899 році Корвацький брав участь у проектуваннi та будiвництвi нової земської лiкарнi. Зараз в цiй будiвлi знаходиться мiська лiкарня №1.		
Мiсто пережило роки революцiї, роки окупацiї, роки повоєнного будiвництва. Розпочаті на початку 1990-х рокiв будівництва, були припиненi. А деякi з них не закiнчені до сих пiр. Так i не була побудована лінія Мелiтопольського тролейбуса. На початку 2000-х рокiв в економiцi Мелiтополя намiтилися позитивнi тенденцiї. Першими з кризи почали виходити малi  та середнi пiдприємства. Великi пiдприємства подiлилися на більш дрiбнi. У 2004 i 2005 роках важливими для мiста подiями стали вибухи артилерiйських складiв у Новобогданiвцi, що призвели до перекриття залiзницi та автомагiстралi М-18. Було евакуйовано населення декiлькох сiл Мелiтопольського району.			Незважаючи на свою бiльш ніж двохсотлiтню iсторiю зростає і красується незвичайне місто Мелітополь, щовесни потопаючи  в черешневих садах. 

Чигиринщина
Боднар Д.О. (Харківський національний медичний унівесритет, м. Харків)
   Славне для історії України місто Чигирин, яке було столицею козацтва за часів Хмельницького. 1630-1640 роки стали найславнішими для м. Чигирин. Це місто постійно розбудовувалося. А в 1648 році Чигирин став гетьманською столицею України, де й знаходилася резиденція Богдана Хмельницького. 
1678 року під час другої облоги  турків 50 тис. місто не вистояло.  Фортеця і житлові будинки міста були вщент зруйновані. В XVIII ст. фортеця була відбудована. Але, нажаль, вона вже не відігравала ту важливу роль, яку повинна була відігравати.
В 1796 році Чигирин належав  Російській імперії. В листопаді 1917 року здійснився з’їзд козацтва, коли й було обрано генерала Павла Скоропадського. 
На даний час на Чигиринщині знаходиться багато пам’яток, таких як: Замкова гора – пам’ятка  садово-паркового мистецтва того часу, залишки фортеці та пам’ятник Б. Хмельницькому. А також працює заповідник, де відреставрована резиденція XVII ст.
Недалеко від м. Чигирин  знаходиться с. Суботів. У XVII ст. магнат Ян Данилович дарує ці землі  батьку Б. Хмельницького Михайлу Хмелю. Після смерті батька Хмельницький будує на цій землі свою резиденцію, на території якої було побудовано Іллінську церкву.
На той час підстаростою був Чаплинський. Обікравши Суботів він викрав дружину, та побив до напівсмерті сина Хмельницького. Шукаючи вихід із цієї ситуації гетьман вирушив до Запорізької Січі, та закликавши козаків він пішов війною на Польшу.
   В 1843 р. Суботів відвідав видатний поет Т. Г. Шевченко зробивши замальовки резиденції Хмельницького.
   Ще одним важливим і цікавим місцем є Холодний Яр. Це великий за територією ліс природного походження. Яр розташований вздовж річки Тясмин. Свою назву він отримав не випадково, а через те, що навіть влітку  там прохолодно. 
   За життя скіфських народів це місце мало найбільший розквіт. Скіфи залишили після себе великі кургани і вали. Якими ми можемо помилуватися й на даний час.
На цій території знаходяться підземні лабіринти, які охоплюють всю територію містечка. Вхід в підземні печери знаходиться поряд з Мотронинським Свято-Троїцьким монастирем. Найбільшого розвитку монастир досяг у 1620 році коли був під захистом козаків.  
 В Холодному Яру почалося повстання , яке отримало назву «Коліївщина». Керівником цього повстання був Максим Залізняк. Який в 1768 році закликав людей до боротьби проти феодалів.
В 1822 році в Холодний Яр  Тараса Шевченка приводив його дід.  Він розповідав йому про те, як він брав участь в гайдамацькому повстанні. Ці історії і розповіді відбилися в творах Шевченка, таких як : «Холодний Яр», «Гайдамаки» та інші.
  В 1917-1920 роках в Холодному Яру була Холодноярська республіка під керівництвом братів Чучупак. В 1941-1942 роках  в Холодному Яру були загони УПА, а в 1942 році там  були партизани. Тому по всій території Яру є багато пам’ятників, які підтверджують славетну історію Чигиринського краю.
   В даний час Холодний Яр є заповідником, в якому знаходиться  дуб Максима Залізняка, його вік становить більше 1000 років.

		

Історія селища Пісочин
Бережецька К. (Харківський націонльний медичний університет, м. Харків)
Пісочин - це селище міського типу в Харківському районі Харківської області 
У селище Пісочин крім того, входять села Надточії, Олешки і Рай-Оленівка. 
Через селище Пісочин протікає річка Уди. 
Історія селища Пісочин йде корінням в глибоку старовину. 
Перші поселення слободи Пісочин з'явилися на березі річки Пісочній на відстані дев'яти верст від міста Харкова в той час, коли козаки почали зводити Харківську фортецю. Перші офіційні згадки з'явилися в 1670 році, а з 1681 поселення згадується в документах як село. Село росло, чисельність населення збільшувалася, в основному за рахунок переселенців з Задніпров'я. 
Перший Пісочинська храм в ім'я Святого Василя Великого побудований в 1670 році. У двадцяті роки ХІХ століття на місці дерев'яного зведено мурований храм з дзвіницею. 
У п'ятдесяті роки ХІХ століття, на території селища поміщиком Рижовим був побудований церковний завод, а згодом неподалік і цегельний. 
Населення було 198 «військових обивателів» і 49 душ «власницьких підданих», усього 247 — швидше за все, тільки чоловіків. У 1869 був побудований відрізок дороги Харків-Люботин, а разом з ним і станція Рижов.  У 1906 році в селі була відкрита церковно-приходська школа. 
Після революційних подій 1917 року, бідняки Песочина об'єдналися в комітет бідноти. У 1923р. - Організована артіль «Червоний бідняк». У 1933р. п'ять артілей об'єдналися в колгосп. 
Про події Великої Вітчизняної війни місцевим жителям нагадує парк Слави, де в братській могилі поховано понад 300 солдатів і офіцерів Радянської армії, які віддали життя в боях за звільнення Песочина від німецько-фашистських загарбників. 
Після Другої світової війни почалася перебудова селища, його розвиток. 
У 1988 році - розпочато будівництво житлового масиву «Мобіль». На сьогодні це 28 багатоповерхівок. 1989р. У Пісочині відновлено ​​дзвонарську справу, отримала розвиток в ХІХ столітті, але була припинена подіями 1917р. «Відродження» стало унікальним підприємством з виготовлення дзвонів, яке знають навіть у далекому зарубіжжі. 
1990р. - створено Курязький домобудівний комплекс, який на сьогодні є найбільшим сучасним підприємством, воно налічує 16 цехів. 
У 90-ті роки починає свою роботу завод з виготовлення металопластикових конструкцій «Надія» і будується житловий масив «Надія».  З 1996р. почалося будівництво і розвиток великої торгово-виробничої фірми «Лоск». Сьогодні її діяльність відома на державному рівні.  
Кількість населення на 2008 рік становить 25 тис. жителів.
Історія та розвиток  міста  Покровська:  
крок до сучасністі
Яценко А.Ю. ( Харківський національний медичний університет, м. Харків)
Нині, у ХХІ столітті особливо гостро стало питання, що стосується вивчення історичної спадщини свого краю. Адже в світі дуже мало народів, які були б настільки неосвіченими в історії своєї Батьківщини, як українці. І починати варто з історії рідного міста, бо це наша маленька батьківщина. Як сказав один відомий філософ Доби Відродження: «Рослина без коріння всихає, людина без минулого не живе». Хочеться донести суть цього питання і до жителів мого рідного міста – Покровська. 
Покровськ – це місто, що знаходиться над річкою Гришинка у західній частині території Донецької області, а також воно є центром однойменного району. «Західні ворота Донбасу» - саме так його дуже часто називають . Не дивлячись на невеликий розмір місто має надзвичайно довгу, складну та багатоетапну історію становлення та розвитку. Історія міста почалася ще з 1859 року на території Російської імперії, коли воно ще мало статус казенного селища Гришене Бахмутського повіту Катеринославської губернії. 
На той час тут мешкало всього 3018 осіб. З плином років кількість населення поступово збільшувалась і станом на 1908 рік вона збільшилась до 8040 осіб. Відбудова Катеринославської залізниці дала поштовх для заснування селища. За часи 1917-1922 років місто пережило два перевороти. Падіння царської влади спричинило лютневий переворот. Він розгорнувся за декілька днів опісля цієї події. Було створено декількох громадських комітетів, до складу Гришинського міського громадського комітету входило шість власників, один службовець, три робітники залізниці, один лікар та два машиністи. 
Жовтневий переворот приніс нові зміни в устрій народу. Також намагалися створити військово-революційні комітети. Були спроби встановлення контролю над виробництвами у місті Радою представників російсько-більшовицьких окупантів. Озброєних комісарів приставляли до різнихустанов, а над транспортом були створені технічні контрольні комісії. У 1917 та 1918 роках була організована Червона гвардія (близько 1000 осіб) та роззброєна 3-тя кавалерійська дивізія. Регулярні окупаційні червоні загони не могли чинити чинний опір махновському руху у Гришинському районі, протягом декількох місяців вони створювали безвладдя, центром яких стало Гришине. 
У 1919 році в Гришино було створено каральний загін Малиновського, який продовжував практику репресій і повішень зазвичай на телеграфних стовпах. Після Першої світової війни і Громадянської війни в Росії почалося поступове відновлення станції. На початку 1925 року вже діяли шість шахт, паровозне депо та цегельний завод. У 1934 році була отримана нова назва - Постишеве. У 1938 році разом з отриманням статусу міста, отримує назву Красноармійське. У роки Другої світової війни (1941-1944) більш ніж 1000 жителів була винищена німецькими військами,4789 загинули на фронтах, війна значно підірвала економіку міста та його демографічний стан. 
У післявоєнні роки місто нарешті досягло свого розквіту. Почався активний технічний та економічний розвиток міста. У 1962 році отримало нову назву – Красноармійськ. З цього моменту почалося політичне та економічне становлення міста. Було споруджено місцевий молокозавод,. м ясо комбінат та шахта «Красноармійська-Західна No 1». У 1970 році місто було газифіковане. У 2016 році внаслідок політики декомунізації Красноармійськ отримав назву Покровськ. 
Нині кількість населення міста складає близько 70 000 осіб, не тільки українців, а й вірменів, азербайджанців, росіян і білорусів. Сьогодні Покровськ складають 5 мікрорайонів: мікрорайон «Шахтарський», мікрорайон «Південний», мікрорайон «Сонячний», мікрорайон «Лазурний», Мікрорайон «Горняк». Сьогодні Покровськ – промислове місто. Тут діють5 заводів машинобудівання , підприємства з виробництва будматеріалів, швацька фабрика, хлібзавод, м'ясокомбінат, молокозавод та харчова фабрика. 
Його за правом вважають старим центром вугільних шахт Донецького басейну. Через місто проходить транспортний шлях Е50-М04. Соціальна сфера життя представлена трьома бібліотеками, та історико-краєзнавчим музеєм. У місті та районі 14 шкіл, 1 гімназія, 1 Ліцей «Надія», 1 КНВК . ЗМІ міста представляють: газета «Маяк», газета «Телескоп», телекомпанія «Орбіта», телекомпанія «Капрі». Сьогодні місто перетворилося на промисловий центр. І лише пройшовши всі історичні етапи розвитку Покровськ став таким, яким ми можемо бачити його зараз.
П'ятихатки
Солодка М.В. (Харківський націоналньий медичний університет, м. Харків)
П'ятихатки – одне з селищ, що знаходиться на півночі Харкова. З 1964 року воно входить до складу Харкова. Належить це селище до Київського району, проте географічно було б вірніше відносити його до Дзержинського. Має населення близько 10000 чоловік. 
З південного сходу, півдня і заходу П'ятихатки обмежені лісопарковою зоною - улюбленим місцем прогулянок жителів селища.
Будівництво П'ятихаток почалося з п'яти хаток, звідки і з'явилась назва селища. Нині зберіглись лише дві хатинки. У першому зараз знаходиться поліцейська дільниця, а друга є ніби офіс-магазин, де мешканці селища можуть придбати, наприклад, столовий посуд. Декілька здичавілих яблунь- це залишки минулого саду.  Саме у П'ятихатках знаходиться одна з найвищих точок міста. 206 метрів від рівня моря. 
Нині П'ятихатки можна поділити на дві частини: на більш стару, де знаходились історичні хатинки і нову, частину, яку мешканці називають «БАМ». Щодо другої частини, будинки  тут почали зводити з 1980-го року. Маловідомий факт, навіть для мешканців селища, що П'ятихатки є дев'ятим мікрорайоном Харкова. Також майже невідомо, що селище також називали «п'ятнадцятим кварталом».
У П'ятихатках знаходиться «Національний фізико-технічний інститут», де вперше було розщеплено атом. Багато вулиць названо на честь відомих вчених-фізиків, що працювали у цьому інституті. Як ось, академік Курчатов І.В., головний керівник атомних проектів в СРСР, академік Вальтер А.К., співавтор першого розщеплення атома, академік Синельников К.Д., фізик-ядерщик.
Також не можна не згадати Олександра Гацева. Олександр народився і виріс в П'ятихатках і за мрією дитинства вступив до Харківського училища воєнних льотчиків. 19 жовтня 1972 року при виконанні учбового польоту, пожертвував життям, чоловік відвів літак від населеного пункту в Приморському краї, чим і врятував життя багатьох людей. Саме на його честь була названа вулиця в П'ятихатках.
 	В 2008 році на території селища було завершено будування гольф-клуба «Superior Golf & Spa Resort», який часто приймає відомих гостей з інших міст і країн. 
В П'ятихатках на бульварі Миру знаходиться пам'ятник визволителям і ветеранам Великої Вітчизняної війни. Щорічно, восьмого травня мешканці селища збираються біля цього пам'ятника, щоб вшанувати пам'ять загиблих у війні. Також у 2000-ому році було відкрито меморіал жертв тоталітарного режиму на місці розстрілу радянських громадян і польських військовополонених НКВС в кінці 1930-х років.
Щодо освіти, в селищі знаходиться спеціалізована школа №62 з поглибленим вивченням іноземних мов. Цей заклад славиться своїми активними і креативними учнями, що беруть участь у різних турнірах, фестивалях свого і інших міст України. Проте, головною перевагою цієї школи вважається наявність танцювальних колективів, які підкорюють сцени не тільки України, а й інших держав. Наприклад, ансамбль бального танцю «Натхнення» нещодавно отримав титул народного колективу України. Мешканці селища іноді жартують, називаючи свою школу танцювальною. І не випадково, адже до 2014 року відбувався щорічний конкурс вальсу, на якому був присутній і нинішній мер міста. 

Місто Чугуїв. Подорож шляхами козацької шаблі
Турчинова М. Ю. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

Чугуїв – місто на Харківщині, розташоване над річкою Сіверський Донець. Мicто зacновaне бiлгородcьким воєводою мiж 1540 – 1627 роком. Згiдно В. В. Пaccеку, побудовaний зa нaкaзом цaря Iвaнa Грозного нa прaвом березi Дiнця в 120 верcтaх вiд Бєлгородa.
Дaтою зacнувaння Чугуєвa прийнято ввaжaти 1638 рiк. Caме тодi чиcленний зaгiн козaкiв, якi повcтaли проти польcького гнiту пiд керiвництвом гетьмaнa Яковa Оcтряницi, зaзнaвши порaзки в однiй з битв, пiшов нa Лiвобережну Укрaїну. Бєлгородcький воєводa поcелив їх в Чугуєвi, доручивши будувaти фортецю для зaхиcту пiвденних кордонiв вiд нaбiгiв кримcьких тaтaр. Cелили тут i зacлaнцiв, i кaторжaн, i взятих в полон пруciв. Чугуївцiв тaк i нaзивaли - "зведенцями", людьми, зiбрaними з рiзних мicць.
Нacелення зaймaлоcя землеробство, cкотaрcтвом, рибaльcтвом, бджiльництвом. Нa п'яти тиcячaх деcятин було зaклaдено "гоcудaреві виногрaдний caд". Поблизу Чугуєвa в тi чacи були великi шовковичнi плaнтaцiї. Нaйтонший шовк, виткaний нa фaбрикaх iз шовкових ниток чугуївcьких коконiв, поcтaвляли цaрcького двору. У Моcкву йшли мед i вicк з держaвних пaciк, де прaцювaли чугуївcькi козaки. Недaлеко вiд Чугуєвa, в Печенiгaх, були оргaнiзовaнi цaрcькi миcливcькi угiддя - "гоcудaревi лови", де водилиcя оленi, козулi, дикi кaбaни, ведмедi. Кориcтувaлиcя попитом в Моcквi i в новiй пiвнiчнiй cтолицi - Петербурзi - вироби чугуївcьких мaйcтрiв: фaетони, коляcки, дрожки. Нa щедрiй землi чугуївcькiй хaзяйнувaли cпрaвжнi умiльцi.
Нa почaтку XIX cтолiття Чугуїв cтaє центром воcьми округiв вiйcькових поcелень, одним з яких булa вiдомa Мaлинiвкa. Мicто Чугуїв отримaв нaзву вiд Чугуївcького городищa. Нaзвa ця, швидше зa вcе, походить вiд тaтaрcького cловa "чугa", що ознaчaє вузький кaптaн з короткими рукaвaми. Територiя нинiшнього Чугуєвa i нaзивaлacя Чугой, що ознaчaло - тут живуть люди, якi ноcять чугу. Мicцевicть, де нa почaтку XVII cтолiття було зacновaно мicто Чугуїв, до XIII cтолiття нaлежaлa дaвньоруcьким княжеcтaм - Переcлявcкому i Чернiгiвcькому. У моcковcьких документaх XVI cтолiття згaдуєтьcя Чугуївcьке городище, як "пaм'ятник мicтa, яке icнувaло ще до монгольcького cпуcтошення Роciї. A в укaзi моcковcького цaря вкaзуєтьcя, що" Чугуївcькi землi i рiзнi дiлянки cтолiттями нaлежaть нaшому Моcковcької держaви.
Мicто було центром шеcти округiв вiйcькових поcелень. Тут розквaртировувaвcя Чугуївcький полк. До вiйcькових поcелян cтaвилacя i ciм'я Рєпiних. Бaтько мaйбутнього великого художникa, який проcлaвив рiдне мicто, Юхим Вacильович Рєпiн cлужив рядовим Чугуївcького улaнcького полку, з чеcтю виконувaв cвої обов'язки, мaв бойовi нaгороди, бувaв у cклaдi Чугуївcького полку в Перciї, Туреччини, Молдaвiї, нa Кaвкaзi, в Криму. 
Тaк пройшли 27 рокiв вiйcькової cлужби. Гоcподинею в будинку булa мaти, Тетянa Cтепaнiвнa, жiнкa вольовa, розумнa, i в той же чac вiдрiзнялacя добротою. Пiд чac вiйcькових походiв полку, пiд чac вiдcутноcтi чоловiкa, вонa неcлa нa cвоїх плечaх веcь тягaр, виконувaлa кaзеннi повинноcтi, шилa шуби нa зaмовлення, виховувaлa чотирьох дiтей. Нa її могилi в Чугуєвi тепер cтоїть пaм'ятник, виконaний зa еcкiзaми Iллi Юхимовичa Рєпiнa.
Чугуїв починaвcя як вiйcькове поcелення - тaким вiн i зaлишaвcя cтолiття по тому. Це єдине поcелення в Укрaїнi, де збереглиcя плaнувaння тa регулярнa зaбудовa центру вiйcькових поcелень, виконaнa зa проектaми, розробленими петербурзькою aрхiтектурною комiciєю вiйcькових поcелень, a тaкож 30 унiкaльних будинкiв з реглaментовaної зaбудови тих чaciв, cеред них - aнcaмбль центрaльної площi. Цi будиночки, поєднaнi мурaми, нacтiльки cхожi мiж cобою, що, як жaртувaв I. Рєпiн, iнодi нaвiть голуби помилялиcя двором.
В кiнцi ХIХ cт. через мicто проляглa зaлiзниця, якa cприялa перетворенню мicтa в промиcловий центр. У Чугуєвi, в ciм'ї вiйcькових поcелян 24 липня 1844 р нaродивcя видaтний мaйcтер реaлicтичного живопиcу Iлля Рєпiн. Тут вiн рic i вчивcя, тут cтворив cвої шедеври «Протодиякон», «У волоcтi», «Портрет Cофiї Любенької», «Клич Мiнiнa Нижньому Новгороду», «Мужик з погaним оком». Рєпiн мрiяв побудувaти в рiдному мicтi «Дiловий двiр» - нaродну художню aкaдемiю, де хотiв виклaдaти. Мрiям зaшкодилa Першa cвiтовa. Нa дaний момент в будинку, який нaлежaв бaтькaм художникa, дiє його меморiaльний музей.
У ciм'ї кaпiтaнa Чугуївcького улaнcького полку М. Ковaлевcького нaродивcя в 1851 р видaтний юриcт i cоцiолог Мaкcим Ковaлевcький, який дружив з К. Мaркcом i Ф. Енгельcом. Кaжуть, що caме icторiя чугуївcького повcтaння в 1819 р, жорcтоко придушеного влaдою, нaдихнулa М. Гоголя нa cтворення повicтi «Тaрac Бульбa». У Чугуївcькому рaйонi знaходитьcя рaдiотелеcкоп УТР-2, один з нaйбiльших в cвiтi. Cпоcтереження з нього допомогли cтворити aтлac зворотнього боку Мicяця.
З чacу признaчення центром вiйcькових поcелень Чугуїв cтaв cтрiмко змiнювaти cвiй вигляд i плaнувaння. Вирубувaлиcя виногрaдники, яблуневi тa вишневi caди, зноcилиcя мaзaнки пiд cолом'яною cтрiхою. Нa їх мicцi нa Дворянcькiй вулицi зводилиcя офiцерcькi оcобняки, cклaди, школa кaнтонicтiв. Нa вулицях роcли як гриби одноповерховий кaм'янi будиночки вiйcькових поcелян про трьох вiкнaх нa вулицю i з трикутним фронтоном.
У пiвнiчнiй чacтинi площi розтaшовaнa cуворе триповерховa будiвля, офiцiйне признaчення якого пiдкреcлюють глaдкi бiлi cтiни, невеликi кaрнизи i вiдcутнicть лiплення. Тут розмiщувaлиcя корпуcний, дивiзiйний i окружнi штaби вiйcькових поcелень. Пiзнiше в ньому знaходилоcь училище вiйcькових топогрaфiв, де нaвчaвcя И.Е.Репин. Нaд будiвлею пiднiмaєтьcя вежa з годинником i оглядовим мaйдaнчиком, звiдки вiдкривaєтьcя пaнорaмa вcього мicтa. 
Цiкaво вiдзнaчити, що плaни зaбудови вiйcькових поcелень розробляли вiдомi aрхiтектори Роciї В.П.Cтacов i A. П. Брюллов. Бaгaто будинкiв нинi оголошенi пaм'яткaми aрхiтектури. Нaйбiльш врaжaючим з cпоруд того чacу є Покровcький cобор, що знaходитьcя в зaхiднiй чacтинi площi. З пiвдня площa обмежує двоповерховий будинок - зрaзок роciйcького клacицизму в aрхiтектурi.
Чугуївcьке льотне училище зaкiнчили тричi Герой CРCР I. Кожедуб i 10 льотчикiв-коcмонaвтiв, в тому чиcлi i A. Леонов. Нa Чугуївщинi розтaшовaнi лaндшaфтнi зaкaзники «Мaлинiвcький» i «Кочетоцькa лicовa дaчa», ентомологiчнi зaкaзники «Михaйлiвcький», «Кочетоцький» i «Моcпaнiвcький». У Кочетку поблизу Чугуєвa дiє унiкaльний Музей води (1982).
З чacу побудови зaлiзницi в кiнцi XIX в. в Чугуєвi з'являютьcя промиcловi пiдприємcтвa, зроcтaє чиcло робочих. З Прибaлтики cюди перебaзовaний колicно-мехaнiчний зaвод. До 80-х рокiв нaшого cтолiття Чугуїв перетворивcя в знaчний промиcловий, трaнcпортний i культурний центр. Тут дiяли зaводи прецизiйного облaднaння, пaливної aпaрaтури, "Гiдрозaлiзобетон", одне з нaйcтaрiших пiдприємcтв мicтa - меблевий комбiнaт. М'яcокомбiнaт, молокозaвод, великi тепличнi гоcподaрcтвa, ciльcькогоcподaрcькi комплекcи поcтaчaли Хaркiв cвоєю продукцiєю.
Історія села Суданка 
Хворостінко Т.Б. (Харківський національний медичний університет)
Село Левковка Ізюмського району, розташованого на річці Сіверський Донець. До Жовтневої революції 1917 року було найбіднішим селом в Харківській губернії і в той час налічувало 600 дворів. Майже половина жителів села щорічно змушені були шукати роботу в інших районах. А більшість з них сезонну роботу знаходили в Донбасі.
Після Великої Жовтневої соціалістичної революції 1917 року, коли селяни отримали землю відібрану у поміщиків і куркулів, життя в селі різко змінилася. Люди наче приросли до землі. Перестали шукати сезонну роботу на стороні, активно почали обробляти виділені їм земельні ділянки. Як і багато інших односельці, які побували в різних місцях і на різних сезонних роботах і вже познайомилися з робочими колективами, Василь Федосійович Мокляк зі своєю сім'єю включився в кипуче життя свого одноосібного господарства. Незабаром Василь Федосійович переконався, що поодинці з потреби не вийти. Що треба знаходити шляхи для колективного ведення сільського господарства.
Після неодноразових бесід, серед односельчан знайшлися однодумці. І в 1924 році організували СОЗ (спільна обробка землі), до якої увійшло близько 20 дворів. У 1925 році навесні колективно засіяли все розкидані в різних місцях ділянки землі членів СОЗ. Після перших кроків колективної роботи, члени СОЗ поставили перед собою завдання вдосконалювати свій колективний труд. Стало необхідністю виділення окремої ділянки землі та інші оргпитання. Земельний відділ, до якого звернулися представники Соза за допомогою у організації їх прохання, порекомендував зайняти вільну ділянку землі, на якій організувати комуну. Одночасно запропонували три ділянки, в тому числі і той, де зараз село Суданка. Побувавши на запропонованих ділянках, представники Соза зупинилися на останньому, де розташоване зараз село Суданка.
Колишнє кріпосне село Максимівка поміщика Шрейдера займало 300 десятин землі. У той же час, поміщик мав 1200 десятин орної землі. У поміщика було чотири сини, і кожен з них залучався до життя по-своєму. Всі вони були холостими.(Шрейдер - брати, землевласники Зміївського повіту. У 1908 р містять 2 ставка поблизу с. Максимівка. Розводять рибу. - прім.редактора)  Старший Григорій мав військове звання, служив в Балаклії: захоплювався полюванням з хортами і гончими собаками, для чого організував псарню приблизно з 60 собак. Другий син Олександр також був військовим, служив в Балаклії, захоплювався кінним спортом, мав 15 рисистих чистокровних конематок, вирощував хороший молодняк коней, брав участь в змаганнях на Харківському іподромі. Третій син Олексій служив у Петербурзі чиновником. Додому був дуже рідко. Сергій, четвертий син був ще студентом, також вдома бував рідко.
Господарство вели так, що б вистачало прогодувати конеферму робочих коней і собак. У господарстві було до 25 робочих коней, до 10 корів і до 20 овець, займали 600 десятин землі. Решта 600 десятин постійно були передані орендарю.
Орендар Беломжінскій займав 600 десятин землі, яка підходила до залізниці і станції Біляївка, представляла собою рівну поверхню в центрі два ставки і невелике господарство. Орендар займався в основному вирощуванням зернових культур і нагулом худоби.
Господарство орендар Беломжінскій вів, як пізніше з'ясувалося, примітивно і в останні роки земля виявилася настільки запущеній, що нічого не міг зробити з бур'янами. Господарство стало зазнавати збитків. Орендар не виніс такого удару, захворів і в 1915 році помер.
Після Великої Жовтневої соціалістичної революції 1917 року землю Шрейдера займали селяни села Максимівка. Однак частина землі, яка простяглася вздовж залізниці виявилася неосвоєною, тому Харківська обласна земельний відділ цю ділянку землі в 1921 році передав Харківському канатному заводу для підсобного господарства. На ділянці в той час був житловий будинок і деякі господарські будівлі. Для канатного заводу підсобне господарство виявилося невластивим. Фахівців сільського господарства не було і природно господарство було нерентабельним.Однак основа для розвитку в господарства була. Ось чому делегація майбутніх комунарів з села Левківка, яка підбирала ділянку, зупинилася на виборі саме цієї ділянки на землі колишнього поміщика Шрейдера і його орендаря Беломжінского.
У другій половині 1925 року оформилася комуна в складі 60 осіб. Першим головою комуни був обраний Василь Федосійович Мокляк. Він і запропонував комуну назвати «Суданка».
Багато хто дивувався, - чому саме «Суданка». На це диво Василь Федосійович відповів: «Я хочу, щоб наша Комуна мала назву, яка мала б соціальне і політичне значення. А слово «Суданка» до цього підходить, а розшифровується ця назва наступним чином: Союз української дружною артілі незаможних селянського Активу. Так і було прийнято рішення присвоїти ім'я комуні «Суданка».
Перший голова комуни «Суданка» Василь Федосійович Мокляк виявився здібним організатором і вихователем членів комуни. Під керівництвом голови комуни В.Ф. Мокляк колектив комуни «Суданка» виявився дійсно дружним і згуртованим.
Сівбу озимих культур в 1925 році проводили члени комуни, а до кінця року за все господарство канатному заводу були виплачені всі борги. Справжні роботи комуна розгорнула відразу з початку 1926 року: треба було будувати житла, господарські споруди, навести порядок на полях. Колектив комуни, який почав поповнюватися, з поставленим завданням справлявся успішно. Велику роль в організації роботи зіграли отримані в листопаді місяці 1925 років зо два трактори «Фордзон», що дуже допомагало в роботі на полях і перевезення будівельних матеріалів, для будівництва будинків та інших будівель господарського призначення.
Уже в 1927 році комуна «Суданка» була показовим господарством: на полях дозрівав хороший урожай сільськогосподарських культур. Створилася, хоч і невелика, але продуктивна молочна ферма. Добре розвивалася свинарство та інші галузі господарства. Була організована гарна їдальня, в якій харчувалися всі комунари.
Душею в господарстві всіх досягнень комуни «Суданка» була партійна організація, комсомольська організація, правління комуни і його голова В.Ф. Мокляк, які зуміли створити дружний колектив і який за короткий час зумів створити для того часу зразкове господарство і не тільки господарство. Але і члени комуни виросли як в політичному, так і ідеологічному рівні.
У комуні було повністю викоренене: пияцтво, лихослів'я, хуліганство, моральний розклад. І не випадково, що масово почали відвідувати делегації селян з навколишніх сіл: знайомлячись з життям комуни, її порядками, роботою і побутовими умовами комунарів. Що стало хорошою пропагандою для наступаючої суцільною колективізацією.
У 1928 році в селі Петрівка організувалася комуна «Нове життя», в той же час в селі Максимівка організувався СОЗ «Червоний Орач». У січні 1929 року обидві ці організації об'єдналися в комуну «Суданка», в 1930 році колишні члени комуни «Нове життя» і «Червоний Орач» переїхали на постійне місце проживання в комуну «Суданка». У зв'язку з об'єднанням земельна площа ріллі зросла до 1250 га і представляла собою один великий масив.
Після прийняття статуту сільськогосподарської артілі комунарів почали переводити, а вірніше привчати до артільної життя. Комунари неохоче йшли на створення особистого підсобного господарства. Хоча артіль представляла: присадибні ділянки, виділяла телиць для вирощування корів, виділяла приміщення для особистого худоби, сприяла в будівництві житлових будинків.
На початок 1941 року в селі, яка не мала назви, налічувалося близько 50 приватних будинків. Однак більше половини колгоспників жило в гуртожитках. Перед війною артіль носила ім'я «Сталінська Конституція», в районі займала перше місце за всіма показниками. Після війни селище називали по імені комуни «Суданка».
Указом Президії Верховної Ради УРСР в 1945 або 1946 рр селищу присвоїли назву «Суданка», а Петровський сільська рада, раніше знаходився в с.Петрівка перейменували в Суданський сільська рада с центром розміщення в селі Суданка (У 1998 році Суданська сільска рада переїхала в п. Біляївка - прим. редактора.)
Після Великої Вітчизняної війни колгосп, який зараз називається «Комунар» розвивався успішно. У 1947 році орна земля повністю була освоєна, вирощений високий урожай сільськогосподарських культур. За що 28 колгоспників були удостоєні урядових нагород, в тому числі сім колгоспників нагороджені орденом Леніна, а найкращою ланковий Фені Тихонівні Мокляк присвоєно високе звання Героя Соціалістичної Праці.
У 1950 році колгосп «Комунар» об'єднався з двома колгоспами: імені Качанівського в с. Петрівка і «Колос Сталіна» в с. Добролюдовка. Мав уже 2850 га орної землі.
У 1967 році колгосп «Комунар» об'єднався з колгоспом «Шлях комунізму» і в даний час колгосп має 5250 га орної землі.  У колгоспі є 7 населених пунктів. З них три перспективні, які розвиваються швидкими темпами: Суданка, Перемога і Петрівка. Так з'явилося на карті нове село - Суданка, народження якого можна вважати другу половину 1925 року.
Суданка в наші роки живе такий же життям, що і тисячі інших сіл України. Занедбані в села волею долі та історії люди і кинуті державою, намагаються самостійно виживати і мріють про колишню комуні, де все було зрозуміло, стабільно, дружно. І все ще сподіваються на новий виток історії, який принесе в це незвичайне село життя, достаток і любов.
Історія рідного краю – це  історія нашого життя!
Мунтянова А. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

    	  «З крихіток і крапельок у духовному світі людини складається святе і непорушне, безмежно дороге й незрівнянне – доля Батьківщини», – зазначав мій земляк, відомий педагог Василь Сухомлинський. Кожен повинен вивчати та знати історичне минуле свого краю, плекати  в собі духовну,збагачену культурою, людину,виховувати любов до рідної землі змалечку.
Знання історії,  традицій свого народу, сприяє формуванню свідомого громадянина держави. Саме тому я хочу поділитися цікавими фактами про свій край  –  Кропивниччину (Кіровоградщину). 
  	     Моє рідне місто розлито на березі Інгулу (це притока річки Південний Буг). Історія міста починається ще з часів трипільської культури. Спочатку місто мало назву Єлисаветград – це пов’язано с будівництвом фортеці святої Єлисавети у середині 17ст. (нині на цій території знаходиться лікарня №1). Фортецю відвідували видатні  полководці О.В.Суворов та М.І.Кутузов. У 1778 саме на території фортеці  було засновано медично-хірургічну школу, один з перших медичних закладів. Саме в цій школі навчався  видатний Є.Й  Мухін ( тогочасний хірург). З 1853 по 1856 роках ( період Кримської війни )Микола Пирогов:  видатна людина , засновник військово-польової хірургії працював у військовому шпиталі,  який розташований  у фортеці святої Єлисавети.
        	Освіта тогодішнього  Єлисаветграда мала  високий рівень. Гімназії, училища, спеціальні середні заклади, народні школи, малювальні класи, музичні школи. 58 % жителів були грамотними людьми.  Прізвища вихованців єлисаветградських шкіл говорять за себе: В.Винниченко, Г.Лангемак, Є.Маланюк.
         До речі,  у 1860 – 61 роках у місті було відкрито дві безплатні чоловічі школи, в яких навчалися діти міської голоти,саме Т.Г Шевченко допомагав тут літературою.  Діти отримували знання з арифметики,письма, навчалися читати та рахувати на рахівницях. Місто  лежало  на поштовому тракті, об’єднуючи  Херсон та Одесу, тому знадобилося  спорудити кінно-поштову станцію. Сюди надходила пошта, месце де можно муло обміняти коней. В травні 1821 року зупинявся  на місцевій станції  О.С Пушкін, також в 1825 році зупинявся Адам Міцкевич (польський поет ). В даний час, на цьому місці знаходиться обласна СЄС.  «Удача » Єлисаветграда така, що  з самого першого дня заснування до 20 століття місто спіткало значні потрясіння природними явищами.  Запорукою цього були були пожежі та повені. Саме страшна пожежа у 1798 року  знищила більшу частину міста.  Лише у 40 роках пожежі закінчилися, але на іх місце прийшло інше лихо – повені. У 1841 році під час повені загинуло чимало людей.
        З 1829 р. Єлисаветград вважали виключно  військовим містом.
 Хочеться зробити акцент на історії кохання Пушкіна та Анни Керн,яків він присвятив «Я помню чудное…». Молода Анна проживала в Єлисаветграді,тут служив її чоловік. Вважають,що саме з Єлисаветграда Анна приїздить до Петербурга на першу зустріч з Пушкіним.
        Зимовий театр (імені. М.Л. Кропивницького)- одне з найчудовіших місць міста був збудований за власні кошти палким  театральним прихильником  Г.В Трамбицьким у 1867 році. Вперше  27 жовтня 1882 року на сцені театру було зіграно спектакль за п’єсою І.Котляревського  «Натлка Полтавка», головні ролі були зіграні Кропивницьким та Заньковським. Відтоді цю подію прийнають за день народження театру. У 1913 році Єлисаветград налічував: 20  пам’ятних споруд, 3 лікарні та навіть кілька приватних медичних установ, 7 бібліотек, 4 театри; Місто мало пошту,телеграф, електростанцію. Збагачувало місто також  близько 100 різних заводі та фабрик.
        	У 1924 році Єлисаветград прейменували на Зінов'євськ, від 1932 року місто відносилось до   Одеської області, у  1934 року змінено  на Кірово(помітивши, що на території СРСР Кіровська область вже є), а згодом і  на Кіровоград. Містоотримало назву  на честь С. М. Кірова,  але він жодного разу не був у місті, жодним  чином з містом не повя’яний. Областним центром місто стало у січні 1939 рок. За радянську добу у місті засновано десятки навчальних закладів. !929 рік – вечірній інститут сільського господарства, але у 1933 році комісаріат наказав його ліквідувати. Більшість студентів було переведено до технікуму сільськогосподарського машинобудування. До речі, у 1956 році на його базі було відкрито вечірнє відділення ХПІ. 
      	У 1930 році Зінов’євськ відкриває інститут народної освіти, який у 1933 році стапедагогічним інститутом.Під час  війни з 5 серпня 1941 р. до 5 січня 1944 р.  Відбулося поневолення міста німецько-фашиськими. Місто зазнало значних руйнувань 
У післявоєнні роки Кіровоград став важливим місцем легкої та машинобудівної промисловості, географічне розташування міста передувало роботі заводу сільськогосподарських машин «Червона зірка», гідравлічних насосів «Гідросила», радіотехніки «Радій», завод з створення друкарських машинок (Друкмаш). Початок 90  років призвів місто до занепаду. Низка виробництва змушена було припинити свою роботу. Наприкінці 90-х розпочалася доба  існування приватного підприємства. Нове життя отримало виробництво олії – Креатив. Усучаснили м’ясокомбінат «Ятрань». 
      	 Якщо ж казати про життя в період незалежності,то можна побачити,що зроблені великі кроки у вдосконалені  роботи господарств, розвиток соціальної сфери. Раніше слово «профінція» звучало навіть образливо, але зараз ми бачимо,що маленькі міста не стоять на місці, відбувається стрімкий розвиток у будь-якій сфері.Кропивницький –  це місто, де  вечорами на пішохідних вулицях, забудованих ще у позаминулому столітті прогулюються люди, чутно дитячий сміх. Воно насичене особливим колоритом, вулиці переповнені весняним настроєм, а люди привітні і доброзичливі. Так було завжди. Кожна пора року у містечку по-своєму неповторна.

Матеріали міжнародного круглого столу «Україна і Польща: спільна спадщина в царині охорони здоров’я» 
(5 червня 2018 р.)

Вступне слово завідувача кафедри суспільних наук д.і.н., професора І.Ю. Робака
Шановні колеги!
Дозвольте мені відкрити засідання «круглого столу» «Україна і Польща: спільна історична спадщина в царині охорони здоров’я». Цей захід ми проводимо з нагоди візиту до нас визначного польського історика медицини та охорони здоров’я, академіка Польської Академії Наук, члена Європейської асоціації істориків медицини та здоров’я, керівника Закладу методології історії та історіографії Університету імені Яна Длугоша в Ченстохові, доктора габілітованого професора Тадеуша Срогоша.
Усі ми, як фахівці, добре знаємо, що історія не торує свій поступ простими шляхами. Історичні взаємини сусідніх польського і українського народів нараховують понад тисячу років. І природно, що на цьому шляху були різні відтинки від тісної співпраці до ворожого протистояння та кривавих сутичок. Приклади обох протилежних сторін історичного минулого України та Польщі знайдуть своє відображення в сьогоднішніх доповідях. Анонсуючи їх, я хочу відзначити, що в доповіді нашого гостя буде йтися  про польсько-українські війни XVII століття. Разом з цим ми пам’ятаємо яскраві сторінки спільних польсько-українських військових звитяг того ж історичного періоду: це і московський похід королевича Владислава 1618 р., і Хотинська   перемога 1621 р., і Смоленська війна 1632–1634 рр., і битва під Віднем 1683 р. тощо. Натомість у доповідях дослідників Харківського національного медичного університету аналізується діяльність історичних особистостей порубіжжя ХІХ– ХХ століть – представників польської медичної діаспори Харкова. У цих персоналіях буде показано, яку роль зіграли поляки в становленні харківської охорони здоров’я і нашої вищої медичної школи. 
Від імені учасників сьогодняшнего засідання «круглого столу» маю заявити, що всі ми чудово розуміємо, які політичні наслідки несе відтворення складних і неоднозначних подій нашої спільної історії. Адже саме на підставі різного бачення історичних подій наразі проходять небезпечний віраж добрі взаємини двох наших держав. Ми відчуваємо свою відповідальність за дружні та добросусідські відносини між Польщею та Україною. І наше довготривале та плідне наукове партнерство з колективом, який очолює професор Тадеуш Срогош, гідне тому підтвердження. Хай воно триватиме якнайдовше і стане взірцем для інших науковців!
Choroby i obrażenia żołnierzy armii Rzeczypospolitej w XVII wieku
Tadeusz Srogosz (Uniwersytet Humanistyczno-Przyrodniczy im. Jana Długosza w Częstochowie)

Żołnierz z racji wykonywanego zawodu często narażony był na mniej lub bardziej na choroby i obrażenia oraz gwałtowną śmierć [60, s. 211-228; 61, s. 187-196]. Jan Ptak stwierdził, że liczne utwory epoki staropolskiej, zwłaszcza autorów, którzy sami zakosztowali rzemiosła wojennego i znali żołnierskie życie z własnego doświadczenia, wskazują, że wojaczka była zawodem „wysokiego ryzyka”, połączonego ze znoszeniem licznych udręk i niedogodności, a przede wszystkim ze stałym niebezpieczeństwem utraty życia lub zdrowia 50, s. 76]. To spostrzeżenie potwierdza fragment wiersza Zbigniewa Morsztyna, który sam zakosztował żołnierskiego chleba:
„Gdyć się być przyda w ciężkim oblężeniu,
A już na wszytkim zejdziesz pożywieniu,
Zjesz psa, zjesz kotkę, zjesz z głodu ciężkiego
Szkapę zdechłego.
Acz to i w polu bywa, że suchara
Pogryzszy tylko, drugi już jak mara,
Nie człowiek, ale straszydło człowiecze
Ledwo się wlecze.
Rzucą się w wojsko choroby straszliwe,
Aż i powietrze czasem zaraźliwe,
A to najbardziej w owe nieprzyjemne 
Pluty jesienne” [35, s. 147]. 
Poeta dodał, że z powodu warunków pogodowych i chorób nie sposób się doliczyć pełnych składów chorągwi, nawet bez kontaktu z nieprzyjacielem. 
Trudnym zadaniem, a nawet niemożliwym jest ustalenie nawet szacunkowych strat w wyniku bezpośrednich walk z nieprzyjacielem, warunków bytowych lub chorób. W czasie pokoju oczywiście śmierć żołnierzy spowodowana była różnymi chorobami. Trudno jest również ustalić na skutek jakich jednostek chorobowych umierali żołnierze (dotyczy to również zapadalności) z powodu znacznych różnic w nazewnictwie chorób. Dopiero od XVII w. wraz z medycyną kliniczną kształtowała się nozologia, ale i tak do XIX w. operowano raczej objawami (na przykład gorączkę przyjmowano jako chorobę). W czasie wojny warunki bytu, zwłaszcza chłód i głód, zbierały większe śmiertelne żniwo niż walka z nieprzyjacielem.  
Groźne w opinii żołnierskiej były warunki pogodowe, zwłaszcza mrozy i zimne deszcze, powodujące nie tylko trudne do zniesienia bytowanie, ale również przynoszące konsekwencje zdrowotne. Anton Schneeberger podał czynniki, które szkodzą zdrowiu żołnierzy: letnie upały, mrozy, nawałnice i burze, insekty w ubraniu, plaga komarów, ukąszenia jadowitych zwierząt [55, s. 27-69]. Jednocześnie w jego dziele, głównie w oparciu o doświadczenia starożytnych, znajduje się bogaty zestaw środków zaradczych. W czasie upałów odpoczynek i wachlarze, hartowanie ciała do mroźnych warunków pogodowych, ciepła odzież, rozpalanie ognisk, przeciw insektom pranie odzieży w różnych wywarach, okadzanie dymem. Oprócz tego Schneeberger zalecał stosowanie rozmaitych środków pochodzenia roślinnego, zwierzęcego i mineralnego.    
Trudne warunki pogodowe panowały w walkach na ziemiach moskiewskich. Józef Budziło informował, że w czasie dymitriad towarzysze i pachołkowie mieli odmrożone ręce i nogi,  a także z powodu mrozu wielu umarło na stanowiskach i podczas marszu [5, s. 119, 136]. O zamarznięciu żołnierzy w tym czasie wspomniał też Samuel Maskiewicz [32, s. 207]. W czasie wyprawy królewicza Władysława w latach 1617-1618, kiedy przyszło żołnierzom zimować pod Wiaźmą, panowały niezwykle ciężkie warunki. Jerzy Ossoliński, który uczestniczył w tej wyprawie,  pisał: „w polu, bez ognia, bez jedzenia, bez strawy koniom, [w] pogotowiu, bez pościeli, sam tylko śnieg był i poduszką i pierzyną, a zmordowanie kolebką” [42, s. 69]. O nocowaniu na śniegu w czasie wyprawy na Zadnieprze w 1664 r. wspomniał też Michał Leon Obuchowicz [46, s. 357]. Z powodu spustoszenia kraju polskie pułki maszerowały różnymi drogami, a i tak wielu żołnierzy zmarło z głodu i mrozu [58, s. 94]. Konsekwencje chłodu odczuwali żołnierze w czasie działań na Ukrainie w latach 1649-1653. Stanisław Oświęcim, uczestnik tamtejszych wydarzeń, zanotował, że we wrześniu 1653 r. „Deszcz, słota i niepogody wielkie, które przez trzy dni continuo trwając, koniom i ludziom tak szkodzieły, że jednej nocy pod trzysta cudzoziemców umarło. Drudzy też z cudzoziemców tychże pomienionych, niepogod i głodu nieznośnego ścierpieć nie mogąc, przedawać się do nieprzyjaciela poczęli i de facto przedawali” [43, s. 376]. Według Diariusza obozowego z kampanii żwanieckiej w 1653 r. „W obozie bieda, choroby na ludzie i konie zawierać się poczęły. Piechota gęsto umierała i konie zdychały dla wielkich niepogód, a srogiego w tych miejscach błota” [34, s. 34]. W czasie odwrotu armii litewskiej w marcu 1664 r. spod Nowogrodu Siewierskiego do Krzyczewa panowały ekstremalnie trudne warunki: wiosenne roztopy, pełen rzek i lasów teren, brak żywności i paszy dla koni 23, s. 360]. Wyjątkowo trudne warunki pogodowe panowały w czasie zmagań rokoszan Jerzego Lubomirskiego z wojskami królewskimi. Jan Sobieski pisał do Marysieńki 10 sierpnia 1665 r. spod Częstochowy: „Wniwecz się już wojsko obróci, chodząc dłużej za nim i często bez wozów nocujemy, zmoczeni z srogich a ustawicznych dreszczów jako psi” [59, s. 56].
Inne warunki panowały w czasie wyprawy mołdawskiej w 1686 r.: „Przebyliśmy już wielkie, rozległe pustkowia, nie znajdując innego pożywienia niż owoce, które przynosiły nam więcej szkody niż pożytku. Wciąż musieliśmy znosić straszne upały, niemal równie uciążliwe nocą jak za dnia. Aż do tego momentu rzeka dawała nam znakomitą wodę, ale doszło do tego, że nie mogliśmy się w nią zaopatrywać inaczej, jak rozlewając krew. Na domiar wszystkiego Tatarzy zorientowali się, że trawa łatwo płonie i pewnego dnia zobaczyliśmy całą równinę w ogniu. Było to dla nas bardzo niekorzystne” [9, s. 287]. W tej sytuacji część żołnierzy jazdy musiało odpędzać podpalaczy, część zaś mokrymi szmatami na długich kijach gasiła pożary, które potęgowały skwar.  
Wszyscy obserwatorzy tych wydarzeń podkreślali zgodnie, że chłody najbardziej dokuczały żołnierzom piechoty autoramentu cudzoziemskiego, którzy rzadko posiadali tak zwany przymuderunek, czyli bieliznę, a wierzchnia odzież była często niekompletna, w fatalnym stanie, nie dostosowana do pory roku, brudna, porwana, gnieździły się w niej insekty. Wielu nie miało butów i nakryć głowy, tylko niektórzy posiadali ubiór zapasowy, o ile zdołali zarekwirować podczas rabunków. Mikołaj Jemiołowski napisał, że w czasie walk na Ukrainie na początku 1655 r. nadzwyczajny mróz dawał się we znaki piechocie „nieco odzianej” [20, s. 128]. 
Interesujące jest to, że wybitny lekarz wojskowy XVII w. Janusz Abraham Gehema twierdził, że warunki życia w wojsku są korzystne dla zdrowego człowieka [56, s. 25-26]. Żołnierze mogli zażywać dużo ruchu, przebywali na świeżym powietrzu. Jedyną niedogodnością według Gehemy były zmienne warunki atmosferyczne, ale przed ich niekorzystnym wpływem miały chronić trunki, tytoń i namioty. W XVII w. zdawano sobie sprawę z faktu, że zanieczyszczona woda może stać się przyczyną chorób, stąd niechętnie używano wszelkich wód powierzchniowych do celów konsumpcyjnych. Powszechnym napojem do ugaszenia pragnienia było piwo, czasem inne trunki. Żołnierze cenili wysoko spożywanie trunków, przekonani o ich właściwościach profilaktycznych i leczniczych (pomijam w tym miejscu obyczajowe „walory” spożywania alkoholu), co zresztą potwierdza współczesna medycyna. Jednak wbrew twierdzeniom Gehemy przeziębienia w wojsku zdarzały się zapewne często, ale źródła odnotowały je tylko w przypadku dostojników. Trudne do zniesienia okazywały się siarczyste mrozy, powodujące odmrożenia, czasem śmiertelne w skutkach, zwłaszcza dla wyniszczonych organizmów. Na szczęście od jesieni do wiosny zawieszano zazwyczaj działania militarne, a żołnierze przebywali na leżach zimowych.
Również głód powodował tragiczne wręcz następstwa. Znamienne, że byli wojskowi w swych wspomnieniach przelewanych na papier, często po latach, nie zapominali nawet w lakonicznych relacjach poinformować o dniach głodu bądź obfitości towarzyszących im w czasie służby. Często o głodzie i chorobach wspominali poeci, na przykład Zbigniew Morsztyn i Wacław Potocki [50, s. 76-79]. Ciężkie dni przeżywano w zasadzie jedynie w czasie marszu przez spustoszone tereny i w trakcie oblężeń, których zresztą nie było tak wiele. Taki los spotkał na przykład obrońców i ludność cywilną zgrupowaną w Zbarażu w 1649 r., kiedy szalała drożyzna na artykuły spożywcze, brakowało wody i paszy. Początkowo miały miejsca dezercje, awantury, napady na wozy taborowe, czeladź niosącą prowiant swoim panom [2, s. 237-238]. Wkrótce jednak głód skłonił niektórych do wyjścia z twierdzy. Błagali oni Kozaków i Tatarów o umożliwienie opuszczenia terenu działań, ci jednak obeszli się z nimi z całym okrucieństwem. Patrzyli na to nie tylko żołnierze, ale i część ludności, która została jeszcze z obrońcami. Wkrótce jednak niewymowne cierpienia z głodu i pragnienia skłoniły pozostałe osoby cywilne do wyjścia poza umocnienia, a tym samym podzielenia tragicznego losu poprzedników. Pod koniec oblężenia głód był straszny, zjadano dosłownie wszystko: końską padlinę, chwytano koty i szczury, gotowano rzemienie i skóry zerwane z oporządzenia i wozów [45, s. 73]. O konsumpcji koni i kotów wspominali też inni pamiętnikarze, na przykład Mikołaj Jemiołowski [20, s. 65]. W 1673 r. po zwycięstwie chocimskim chłód i głód skłoniły Jana Sobieskiego do zawieszenia dalszych działań [40, s. 249].
Wspomniany wcześniej Schneeberger dużą uwagę przywiązywał do radzenia sobie w przypadku głodu [39, s. 184-187]. Zdawał sobie sprawę, że głód ma negatywny wpływ na karność, wolę walki i lojalność żołnierzy. Zalecał potrawy zastępcze (na przykład spożywanie liści drzew, myszy etc.), ćwiczenie wzorem starożytnych organizmów żołnierzy w znoszeniu głodu, zabiegi socjotechniczne polegające na odciągnięciu myśli od głodu. Wprawdzie z olbrzymią dezaprobatą, ale dopuszczał w sytuacjach najwyższej konieczności kanibalizm 
W armii koronnej nie zdarzały się raczej przypadki kanibalizmu, aczkolwiek dopuszczano się tego w Europie, a czasem obserwowano ten proceder również w Rzeczypospolitej [10, s. 16; 37, s. 12, 31]. Straszny głód panował w oblężonym Kremlu i Kitajgrodzie w 1612 r. [1, s. 481; 4, 249-255; 36, s. 65-66]. Oblężeni jedli psy i koty, myszy, zielsko i trawę, nawóz koński, wosk ze świec, zmielone kamienie i cegły, w kotłach gotowano rzemienie, skórę, obuwie, a nawet pergaminy z carskiej biblioteki.  Z głodu gryźli ziemię oraz ciało z własnych rąk i nóg, a wreszcie jedli zwłoki ludzkie wykopane z ziemi. Śmierć zagrażała z rąk szalejących z głodu skrytobójców. Wprowadzono swoisty regulamin uczestnictwa w nekrofilskich ucztach. Ludzie z rozpaczy rzucali się z wysokich murów Kremla, a rannych i konających dobijali Kozacy. Najcięższe chwile głodu opisał między innymi Józef Budziło: „bo gdy już traw , korzonków, myszy, psów, kotek, ścierwa nie stało, więźnie wyjedli, trupy wykopując z ziemie wyjedli, piechota się sama między sobą wyjadła i ludzie łapając pojedli. Truszkowski, porucznik piechotny, dwu synów  swych zjadł, hajduk jeden także syna zjadł, drugi matkę; towarzysz jeden sługę zjadł swego; owo zgoła syn ojcu, ojciec synowi nie spuścił, pana sługi, sługa pana nie był bezpieczne; kto kogo zgoła zmógł, ten tego zjadł, zdrowszy chorszego pozbył. O powinnego abo towarzysza swego, jeśli kto komu inszy zjadł. Jako o własny spadek się prawowali, że go był bliższy zjeść, niż kto inszy, która taka sprawa przytoczyła się była w szeregu pana Lenickiego, że hajducy zjedli w swym szeregu umarłego hajduka; powinny nieboszczykowski z inszego dziesiątku skarżył się przed rotmistrzem, żem go ja był bliższy zjeść, jako powinny niż kto inszy; ci zaś odpierali, żeśmy bliżsi do zjedzenia jego, ponieważ z nami w jednym ordynku i szeregu był, i dziesiątku. Rotmistrz jako nowum emergens nie wiedział jako dekretu ferować, obawiając się też, aby która strona, będąc urażona dekretem, samego sędziego nie zjadła, musiał z trybunału umykać. W tak tedy okrutnym głodzie nastąpiły rozmaite choroby, śmierci srogie, że na człowieka z głodu umierającego patrzać z strachem i nie bez płaczu przychodziło, których wielem się napatrzył, ziemię pod sobą, ręce, nogi, ciało jako mógł żarł, a co najgorsza, że choćby rad umarł, a umrzeć nie mógł, kamień abo cegłę kąsał, prosząc Pana Boga, aby w chleb przemienił, ale ukąsić nie mógł. Ach! ach!! Wszędy pełno w zamku, a przed zamkiem więzienie i śmierć. Ciężkie oblężenie, cięższe wytrwanie było! Siła ludzi takich było, co dobrowolnie na śmierć do nieprzyjaciela szli i przedawali się; więc który trafił na bacznego nieprzyjaciela, zachował go przy zdrowiu, a więcej niebożąt trafiło na okrutników, że nim się z muru spuścił w sztuki rozsiekany był” [5, s. 164-165; 6, s. 504-505]. Oblężeni cierpieli straszliwy głód, akty kanibalizmu bywały na porządku dziennym. To głód w ostatecznym rozrachunku zmusił dowództwo garnizonu do podjęcia rozmów o kapitulacji. W dniu 6 listopada 1612 r. zostały ustalone warunki kapitulacji (jeńcom gwarantowano jedynie zachowanie życia) oraz harmonogram poddania się oddziałów garnizonu. Sama kapitulacja nastąpiła dzień później. Jak się okazało zwycięzcy nie dochowali jej warunków i większość poddających się żołnierzy polsko-litewskich została wymordowana, często w bestialski sposób. Tylko najznamienitsi jeńcy uratowali życie, ale najbliższe siedem lat musieli spędzić w moskiewskiej niewoli (do chwili podpisania rozejmu dywilińskiego w 1619 r. między Rzeczypospolitą a Państwem Moskiewskim). W tak smutny i tragiczny sposób zakończyła się epopeja garnizonu polsko-litewskiego w mieście Moskwie.
Nie chodzi tutaj o rysowanie przerażających, apokaliptycznych wizji. Głód przynosił różnorakie, głębokie konsekwencje, ponieważ powodował nie tylko strach, lecz również pękanie wszelkich norm moralnych, skrajny egoizm, postępowało zdziczenie obyczajów. Malała odporność i wydolność organizmów, osłabieni głodem ludzie łatwiej ulegali chorobom, szczególnie zakaźnym. W sytuacjach krytycznych przetrwać mogły jedynie najsilniejsze jednostki, a wspomniane wyżej okoliczności prowadziły do bezlitosnej, naturalnej selekcji słabszych organizmów. Dowódcy armii koronnej i litewskiej zdawali sobie sprawę, że wydolność żołnierzy dość gwałtownie maleje po mobilizacji, dlatego dążyli do szybkiego kontaktu z nieprzyjacielem i szukania rozstrzygnięcia w pierwszym starciu, co nie zawsze było możliwe.
Z powodu urozmaiconego składu społecznego oceny stanu fizycznego armii raczej nie przynoszą zadawalającego efektu, nawet w konkretnych latach. Dorastająca w korzystniejszych warunkach bytowych młodzież szlachecka, która później znalazła się w szeregach wojska, posiadała niezłe predyspozycje zdrowotne, natomiast część armii rekrutująca się z plebejów prezentowała mniejszą wartość (oczywiście mowa jest tutaj o średnich wskaźnikach). Przypadki śmierci w trakcie kampanii w szeregach piechoty i dragonii nie stanowiły jeszcze powodu do niepokoju, natomiast sytuację oceniano jako złą, kiedy dotykało to jazdę. Jeden z uczestników działań militarnych z połowy XVII w. pisał: „to tylko nadmienię, że musiał nam być srogi gwałt, kiedy już nie tylko czeladź i piechota, ale też i dwóch towarzyszów i siedem rajtarów z głodu, zimna i deszczu w naszych oczach z koni spadłszy umarło” [62, s. 336]. Tę obserwację potwierdza wzmianka napisana podczas odsieczy wiedeńskiej z 1683 r.: „Prowianty na ludzie i konie cale ustały, skąd tekeśmy posłabieli, że piechoty jak snopy padają, oficerowie niemal wszyscy chorzy, towarzystwo rzecz niezmierna nawet zmierają” [48, s. 441]. Śmiertelność wśród towarzyszy jazdy stawała się dla dowództwa jedną z przesłanek do zaprzestania działań.
Najlepiej prezentowały się chorągwie husarskie i kozackie (pancerne). Zmienne warunki pogodowe nie stanowiły dla nich specjalnego zagrożenia, o zapewnienie znośnych warunków bytowania dbała czeladź, towarzysze dysponowali wozami i czasem namiotami oraz zapasową odzieżą. W autoramencie narodowym nie obowiązywał jednolity strój, choć starano się go wprowadzić. Były to raczej reguły zwyczajowe niż odgórne zarządzenia. W każdym razie strój tych formacji pod względem zdrowotnym lepiej spełniał wymagania, nie krępował zbytnio ruchów, dostosowywano go do pory roku, szyto z różnych gatunków materiału [44, s. 12]. W jego skład wchodziły mniej więcej te same części ubioru, jakie nosiła szlachta, choć chętnie wprowadzano pewne innowacje, tworząc tak zwany styl wojskowy, aby odróżnić się od otoczenia.
Nie zawsze żołnierze działali w uciążliwych warunkach, które gwałtownie pogarszały się w bliskiej styczności z nieprzyjacielem i w miarę przedłużania się działań militarnych. Z reguły najgorsze chwile przeżywali oblężeni w twierdzach i obozach warownych, kiedy wyczerpywały się zapasy żywności i wody. Rozmaite sposoby pozbawienia obrońców tych możliwości stawiały ich w obliczu klęski, zdania się na łaskę i niełaskę wroga. Trzeba pamiętać, że wody potrzebowano w dużych ilościach nie tylko dla ludzi, lecz także dla koni oraz bydła i nierogacizny przeznaczonych na rzeź. Zwykle zwierzęta padały częściej z pragnienia niż z głodu. Z rozkładającej się padliny, zwłok i odchodów wydobywał się nieznośny fetor. Obrońcy nie mieli możliwości usunięcia nieczystości, trudno było przeprowadzić najprostsze zabiegi higieniczne, wytępić dokuczliwe insekty, zadbać o odzież. Doskwierał głód i pragnienie, a ciągłe czuwanie i odpieranie ataków nieprzyjaciela wyczerpywało siły. Czasem niesprzyjające warunki atmosferyczne dopełniały reszty.
Przyczynami większości chorób w opiniach żołnierzy były głód, dokuczliwe chłody połączone z opadami, zepsuta woda, fetor z rozkładających się ciał i padliny, czasem wspominano o niedojrzałych owocach. U niektórych panowało przekonanie, że wysoka śmiertelność w czasie wojny jest nieunikniona. Na początku 1655 r. dokonano swego rodzaju bilansu strat w armii koronnej: „Jednych postrzelano, drudzy wymarli, trzeci wymrożeni, a czwarci pouciekali. Ledwiebyśmy wybrakowali ze dwanaście set do bitwy (…) ale przy takiej igraszce tak być musi” [33, s. 744]. Zgadzał się widocznie z tą opinią doświadczony żołnierz Stanisław Oświęcim, podkreślając, że „choroby największe wojska zmogą” [43, s. 375].
Stosunkowo mało strat, oczywiście w porównaniu z innymi przyczynami, ponosiły armie w wyniku bezpośrednich starć z nieprzyjacielem. Nie znaczy to wcale, że działania wojenne, jakie prowadzono w XVII w., nie miały konsekwencji dla stanu liczebnego i zdolności bojowej. Na placach boju traciło życie proporcjonalnie niewielu żołnierzy, ale rannych gwałtownie przybywało. Prawie każdy z pamiętnikarzy tego okresu dłużej służący w wojsku był wielokrotnie ranny. Na przykład Jan Władysław Poczobut-Odlanicki parę razy spadł z konia, wiele razy cięto go szablą, tratowano końmi. Pisał on: „ledwiem się mógł od ziemi salwować, gdy mi rumaka pode mną zabito, który gdy się porwał od ziemi,, będąc postrzelonym, noga mi w strzemieniu uwięzła tak, iż mię jak trupa już końmi deptano” [49, s. 143]. Ten doświadczony żołnierz i zawadiaka nie wstydził się przyznać, że przykre upadki zdarzały się mu także w innych okolicznościach. Realistyczne opisy walk pozostawił Jan Chryzostom Pasek, pod którym wiele razy ubito konia. Zresztą straty w koniach też były znaczne. Konie nie tylko ginęły na polu bitwy, ale też traciły życie w wyniku przeforsowania i braku paszy w trakcie marszu. Józef Budziło napisał, że „konie zmorzone i pomordowane, jakoż ich niemało od gorąca pozdychało” [5, s. 74].
Lucyna Kostuch, aczkolwiek zajmująca się okresem antycznym, trafnie opisała przerażający obraz bitwy: „Jednakże odór jest nieodłącznie związany z każdym polem bitwy bez względu na miejsce i epokę. Jest on zawsze po obu stronach – zwycięzców i zwyciężonych. Pot walczących, krew rannych, rozszarpane ciała z rozrzuconymi wnętrznościami, zwłoki w stanie rozkładu oraz fizjologiczny rezultat skrywanego lęku żołnierzy przed utratą życia – dowodzą jego obecności. Idealizacja czy sakralizacja bitew ex post nie pozwala o nim wspominać jako o swoistym tabu, które niweczy wzniosłość i szlachetność wojennego przedsięwzięcia” [24, s. 17-18]. Bitewny zamęt opisał Wespazjan Kochowski w utworze Berestecką potrzebę Apollo śpiewa:
„Tak bywa z zimy, gdy przeciwne wiatry
Drzewem odziane rozdymają Tatry. 
Łoskot okropny drzewo waląc czynią
W bliską jaskinią.
Tak właśnie i tam grzmot dział i szczęk broni,
Wołanie mężów, poryzanie koni,
Jęczenie rannych, odgłosy muzyki,
Zwycięzców krzyki.
Straśliwy widok czyni ta potrzeba!
Nie widać światła rumianego Feba,
Mrok wszędzie ciemny, dymna z strzelby wrzawa,
Z ziemie kurzawa.” [22, s. 28] 
Na polu bitwy najczęściej zdarzały się rany kłute, cięte, postrzałowe, tłuczone i szarpane (na przykład spowodowane ugryzieniem konia). Walczący ulegali też oparzeniom i różnego złamaniom. Rannych odprowadzano na tyły [47, s. 73]. Rany często prowadziły do bardzo skomplikowanych powikłań, na przykład krwotoki wtórne, dreszcze, gorączki, bóle oraz zapalenia nadmierne (róże), czy wreszcie najcięższe, to jest zgorzel i tężec. Postrzały lub inne obrażenia kończyn nie stanowiły większego zagrożenia, gdyż radzili sobie z nimi ówcześni chirurdzy, ale żołnierz zostawał najczęściej kaleką niezdolnym do dalszej służby. Poważne komplikacje miały miejsce, kiedy postrzały i pchnięcia prowadziły do krwotoków na skutek uszkodzenia narządów wewnętrznych. Duże i okrągłe kule od muszkietów lub innej broni palnej rozrywały znaczne powierzchnie tkanek miękkich przy wlocie i wylocie, od czego ratunku nie było, a śmierć następowała szybko. Podobne sytuacje obserwujemy w przypadku ran kłutych w okolice klatki piersiowej i jamy brzusznej. W przypadku ran postrzałowych poważne komplikacje powodowały resztki odzieży w ranie i odłamki kości. Z pozoru mniej groźne rany mogły także spowodować zejścia śmiertelne z powodu niewłaściwego opatrywania. 
Obrażenia, jakie wynoszono z pola walki rzadziej określano jako lekkie, powierzchowne, częściej były one poważne i to zarówno od broni białej, jak i palnej. Poczobut-Odlanicki przedstawił taki oto krajobraz po bitwie, wspominając jedynie o znaczniejszych żołnierzach: „postrzelono jw. pana Bogusława Wolana, jm. panu Szumskiemu Krzysztofowi z działa rękę urwało, jm. panu Uzdowskiemu z działa rękę urwało, jm. pana Chrząstowskiego piką w nogę uderzono, jm. pana Święcickiego piką uderzono, jm. pana Pakosza w rękę zacięto” [49, s. 144]. Groźnie wyglądały uderzenia obuchem. Powiadano wtedy, że „ten już chleba jadł nie będzie”. Miał szczęście Stanisław Zygmunt Druszkiewicz pod Batohem w 1652 r., którego „obuchem z konia zbito, srogo w łeb razem przez misiurkę. Pół roku krew ciekła uszyma, a rok cały jak w dzwonek dzwoniło w głowie” [8, s. 90]. Inne przypadki określano jako niemniej groźne. Jakub Łoś pisał na kartach swojego pamiętnika, że kogoś „w pół postrzelono”, „zęby wystrzelono”, „berdyszami porażono” etc. [30, s. 66-67, 96, 102-103] Hieronim Chrystian Holsten opisał straty swojego regimentu w bitwie pod Słobodyszczami na Ukrainie: „Nieprzyjaciel zdobył na naszym regimencie dwa sztandary. Nasz oberszter zginął na polu bitwy. Oberszter lejtnant Łącki został postrzelony śmiertelnie, major Łaszowski ranny, a rotmistrz Mautner zabity toporem po tym, gdy własną ręką położył koło dwudziestu. Kule nie imały się go, nie  mogli go ani przestrzelić, ani przebić, ba, naprawdę widzieliśmy, jak pewnego razu został trafiony kulą z falkonetu i miał połamane żebra, ale nie na wylot. Rotmistrzowi Makowskiemu rozpłatano kosą głowę, mój kapitan lejtnant też został zastrzelony i czterech lejtnantów zostało na polu, a także trzech kornetów. Pode mną zastrzelono wówczas dwa konie, a na sztandarze miałem kilka cięć i strzałów” [18, s. 60].
Wielokrotnie ranny w czasie wieloletniej służby wojskowej był Aleksander Dionizy Skorobohaty. W bitwie pod Glinianami z armią Rakoczego w 1657 r. rażono go dwiema kulami, po czym ledwie uszedł z życiem wyniesiony przez kolegów [57, s. 68]. We Lwowie cyrulik zdołał wyjąć z jego ciała jedną kulę, druga zaś pozostała. Wspominając o walkach z oddziałami moskiewskimi w 1661 r. Skorobohaty napisał: „Postrzelono mię w pół przez rękę lewą, w plecach wyrżnięto kulę” [57, s. 90]. W 1664 r. natknął się na podjazd moskiewski w Smoleńszczyźnie, po którym odniósł rany cięte, a jego pachołka zabito. W tym samym roku w obozie pod Mohylewem Skorobohatemu odnowiły się rany po postrzałach i długi czas kurowano go w Mińsku. Pod 1669 r. napisał: „Postrzelono mię w pół na wylot przez pacierze, kula wyszedłszy w kaftanie została” [57, s. 116]. W 1683 r. Skorobohaty „zgruchotał” prawą rękę pod Kamieńcem, zaś w następnym roku musiał wyjechać z Trembowli do domu z powodu ran ręki i nogi (w nogę uderzył się sam, rozcinając do kości). Do domu przywieziono go bardzo osłabionego, a na dodatek wdała się gangrena. Cyrulicy wycinali zajęte gangreną tkanki, zastanawiali się również na amputacją nogi, ale w rezultacie zrezygnowali z tego pomysłu, Skorobohaty musiał jednak chodzić o kulach. 
Większe zagrożenia zdrowotne były ze strony chorób zakaźnych. Często historyk ma trudności z ustaleniem jednostek chorobowych, co wynika zwłaszcza z odmienności ówczesnego paradygmatu wiedzy medycznej od współczesnego, a co za tym idzie z innego rozpoznawania, klasyfikowania, profilaktyki, podejścia do terapii etc. W historiografii raczej nie rozróżnia się określeń „choroby zakaźne” i „choroby zaraźliwe”. Na przykład czyraczność można określić mianem choroby zakaźnej, ponieważ wywołana jest zwykle gronkowcami, ale nie zaraźliwej. W XVII w. funkcjonowały dwie główne teorie o zaraźliwości. Teorię zakażenia, pojawiającą się wprawdzie w formie praidei od starożytności, rozwinął włoski lekarz Girolamo Fracastoro w trzytomowym dziele De contagionibus et contagionis morbis (1546 r.). Twierdził on, że zarazę powodują „seminaria”, niewidzialne gołym okiem cząsteczki. Fracastoro rozróżnił trzy rodzaje zakażeń: per contagium, czyli bezpośrednio przenoszone z człowieka na człowieka; per fomitem, czyli przenoszone pośrednio przez rzeczy (na przykład odzież) oraz przenoszone na odległość, gdzie zakażenie odbywa się głównie w czasie oddychania. Zwolenników Fracastoro nazywano kontagionistami. W XVII w. angielski lekarz Thomas Sydenham, wykorzystując z kolei praideę miazmatów (szkodliwych wyziewów), stworzył teorię tak zwanej konstytucji epidemicznej. Zdaniem Sydenhama miazmaty powodowały, że różnoobjawowe choroby gorączkowe uzłośliwiały się, przyjmując jednolitą, epidemiczną postać. Niektóre z chorób zakaźnych wywoływały większą zapadalność w wojsku niż wśród ludności cywilnej.
Najbardziej dogodne warunki do rozpowszechniania się w wojsku miał tyfus plamisty, co wynikało z braku higieny, zwłaszcza w czasie działań wojennych. Zarazek dostawał się do organizmu przez ukąszenie lub zgniecenie zarażonej wszy. Wśród zawszonych wojsk rozprzestrzeniał się tyfus plamisty, ale wówczas nie podejrzewano nawet, że insekty przerzedzają szeregi [68, s. 249]. Nazywano tę chorobę różnie: choroba łożna, zgniła gorączka, węgierska gorączka, powietrze etc. Niektóre terminy były tożsame z innymi chorobami, co wynikało z wcześniej sygnalizowanych różnic między ówczesnymi teoriami i świadomością potoczną a współczesnym paradygmatem wiedzy medycznej. Według opinii żołnierskich przyczyną epidemii tyfusu plamistego miała być zanieczyszczona woda lub zepsute powietrze z rozkładających się zwłok i padliny. O ile inne choroby zakaźne pojawiały się doraźnie w armii koronnej w XVII w., to tyfus plamisty towarzyszył prawie zawsze większym kampaniom. Na tyfus plamisty chorował dwukrotnie w czasie działań wojennych w latach 1651 i 1653 sam  król Jan Kazimierz, który musiał z tego powodu opuścić wojsko. Król, mimo dobrej opieki, czuł się wyraźnie źle, „gdy mu choroba dokuczała, kolki go wspierali, przytym febra przypadła, lubo miał doktorów z sobą y recepty, mieysca y wczasu potrzebował” [45, s. 192-193]. Szczególne nasilenie tej choroby miało miejsce w latach 1655-1661 w związku z najazdem armii szwedzkiej. Weterani wojny trzydziestoletniej, a być może wojsko Rakoczego z Węgier, gdzie tyfus plamisty występował endemicznie, przywlekli epidemię tej choroby do Rzeczypospolitej. U żołnierzy Karola Gustawa i Rakoczego, uodpornionych na tyfus plamisty, choroba przechodziła łagodnie, podczas gdy straty powodowała w armii koronnej i litewskiej oraz posiłkowych oddziałach austriackich. Tyfus plamisty praktycznie wyłączył armię Jana III Sobieskiego z działań operacyjnych po odsieczy Wiednia w 1683 r., podczas gdy wojska sojusznicze nadal zachowały zdolność do walki [13, s. 193-194].
Nie bez słuszności wiązano konsumowanie zanieczyszczonej wody i żywności z ciężkimi chorobami, ponieważ istotnie zarazki części chorób zakaźnych dostają się do organizmu drogą pokarmową. Wśród nich najgroźniejszy był dur brzuszny, powodujący wysoką śmiertelność, a przy tym okres choroby przebiegał długo i ciężko, zwłaszcza w momencie wystąpienia powikłań. Dur brzuszny, z racji trudności aprowizacyjnych oraz braku nie zakażonej wody lub piwa, trapił przede wszystkim obrońców twierdz i obozów warownych. Wszystko wskazuje na to, że ulegli mu między innymi obrońcy Zbaraża i Lwowa [33, s. 467].
Nie przestrzeganie zasad higieny wiązało się nader często z „dyssenterią” lub z „dyssenterią krwawą”, czyli czerwonką (krwawą biegunką). Sezonowość czerwonki wyraża się w nasileniu zachorowań w miesiącach letnio-jesiennych z powodu warunków atmosferycznych, spożywaniu nie mytych jarzyn i owoców, dużej ilości much. Tymczasem nie tylko żołnierze, ale również znani lekarze byli przekonani, że chorobę wywołuje spożywanie niedojrzałych owoców, ponieważ szkodliwe miały być kwaśne soki w organizmie. Mimo to w czasie wyprawy w 1691 r. , kiedy na trasie przemarszu panował głód, żołnierze oddalali się od oddziałów w poszukiwaniu „fruktów” [54, s. 24]. Z kolei brak witaminy C mógł powodować wystąpienie gnilca, czyli szkorbutu. Na szczęście większość działań armia koronna toczyła w polu i żołnierze różnymi sposobami zdobywali jarzyny i owoce. Ponadto przed szkorbutem ratowała ludność Rzeczypospolitej konsumpcja kiszonej kapusty. W XVII w. szkorbut dotknął zdaje się Szwedów w oblężonym Toruniu [38, s. 175]. Na cyngę, czyli szkorbut, umierali też oblężeni obrońcy Moskwy w 1609 r. [53, s. 292] 
Współwystępowanie dżumy z wojną było widoczne we wszystkich epokach historycznych, co zauważali współcześni, a także historycy. Już w pierwszej naukowej polskiej pracy na temat historycznej epidemiologii moru znalazł się fragment o przywleczeniu zarazy na teren Litwy i ziemi połockiej przez oddziały litewskie i polskie walczące w Inflantach w latach 1601-1602 [28, s. 96-97]. W XVII w. Rzeczpospolita prowadziła wiele wojen, czasem jej terytorium traktowano jako teatr działań militarnych lub obszar przemarszów oddziałów, dlatego nieomal wszystkie epidemie dżumy kojarzono z tymi faktami. Niekorzystna sytuacja epidemiologiczna w armii spowodowana była między innymi: koncentracją w jednym miejscu dużej liczby osób, wyczerpaniem żołnierzy na skutek niedożywienia i trudów służby wojskowej, niskim stanem higieny, niedostatecznie szybką izolacją chorych (szczególnie w czasie przemarszów) oraz słabo zorganizowaną wojskową służbą medyczną. Epidemie dżumy nie miały jednorodnego charakteru, choroba nie atakowała wszystkich miejscowości jednocześnie na całym określonym obszarze. Tutaj zdaje się należy upatrywać z reguły zawyżonych danych statystycznych. W każdym razie strach przed zbliżającą się czarną śmiercią był ogromny.
Do najpoważniejszych uwarunkowań występowania epidemii dżumy należały migracje ludności, zwłaszcza tej, która z racji swej mobilności mogła zawlec morowe powietrze w okolice dotąd zdrowe. Niewątpliwie go tej grupy można zaliczyć żołnierzy. Z drugiej jednak strony dowództwo, kierując oddziały wojskowe na leża zimowe lub wydając rozkazy o przemarszach, starało się organizować to w ten sposób, aby marszrutę i miejsca kwaterunku wyznaczyć w okolicach nie dotkniętych epidemią. Większą zapadalność na dżumę historycy dość powszechnie konstatują wśród ludzi prostych i ubogich, co wiązało się z mniejszą odpornością organizmów, a także mniejszymi możliwościami migracji i gorszymi warunkami bytowymi. Do tego można jeszcze dodać ciasnotę pomieszczeń, co wynikało nie tylko ze względów architektonicznych, ale też z utrwalonych zachowań higienicznych. Epidemie dżumy pojawiały się w momentach intensywnego rozmnażania się gryzoni, wojewoda miński Krzysztof Zawisza zanotował wręcz inwazje szczurów [66, s. 46]. Analizując zapadalność na dżumę w armii należy wyżej wymienione uwarunkowania traktować indywidualnie, w zależności od sytuacji, ponieważ raz kształtowały się korzystniej niż dla ludności cywilnej, a raz mniej korzystnie.
Czasem (tylko do połowy XVII w.) dżuma wędrowała na teren Rzeczypospolitej ze Śląska i Niemiec, częściej natomiast, a od połowy tego stulecia zawsze, z obszaru Bałkanów i terenów nadczarnomorskich. Występowały epidemie o charakterze ogólnokrajowym (a w każdym razie ponadregionalnym) i lokalnym. Epidemie o charakterze lokalnym obejmowały zwykle Podole, Wołyń i Ukrainę, co wiązało się z ich położeniem geograficznym, czyli bliskością prowincji tureckich i Krymu. Był to jednocześnie teren kwaterowania oddziałów koronnych. Według Maurycego Horna w latach 1600-1648 na terenie Rusi Czerwonej miało miejsce 18 epidemii [19, s. 28]. Z zestawienia Andrzeja Karpińskiego wynika, że na Rusi, Podolu i Wołyniu liczba lat z epidemiami wynosiła 28-56% [21, s. 31].
Dzieje czarnej śmierci w Rzeczypospolitej potwierdzają zbieżność z prowadzonymi wojnami i głodami, a także z europejskimi wybuchami epidemii morowego powietrza. Epidemia z lat 1599-1606 (kulminacja w latach 1601-1602) rozprzestrzeniła się najpierw na Wielkopolskę ze Śląska, wchodzącego wówczas w skład monarchii Habsburgów. Z kolei zaraza, jaka zaczęła się w 1622 r., została przywleczona na Ruś Czerwoną z Turcji i Węgier. Objęła ona nieomal całą Koronę i Wielkie Księstwo Litewskie, osiągając kulminację w latach 1624-1625. Epidemia z lat 1627-1632 towarzyszyła walkom polsko-szwedzkim w Prusach Królewskich, obejmując swym zasięgiem inne regiony Rzeczypospolitej. Do połowy XVII w. nie notujemy epidemii o charakterze ogólnokrajowym. Lata 1652-1663 stanowiły apogeum zachorowań na dżumę w Rzeczypospolitej w tym stuleciu, skojarzonego z innymi chorobami zakaźnymi i przemarszami wojsk. Zaczęła się na południowo-wschodnich kresach Korony, gdzie już w 1651 r. notowano pierwsze przypadki zachorowań [21, s. 70]. Król Jan Kazimierz starał się wówczas ratować wojsko przed „zepsutym powietrzem”, zmieniając często miejsca obozowania, ale nie wpływało to w sposób istotny na zmniejszenie się liczby zgonów [43, s. 197-198]. W następnym roku dżuma pojawiła się w Małopolsce, a później krążyła po różnych okolicach Korony i Wielkiego Księstwa Litewskiego. W latach 1677-1680 ogólnokrajowa zaraza utrzymywała się w Małopolsce, Wielkopolsce, Rusi, Mazowszu i Prusach Królewskich.
Żołnierze, czasem z powodu zbyt lekkiego odzienia i niedoboru składników odżywczych, często ulegali odmrożeniom i stanom infekcyjnym skóry. Najpoważniejszymi problemami w grupie dolegliwości skórnych były świerzb i choroby weneryczne. Brak badań analitycznych, spowodowanych prawdopodobnie niedostatkiem źródeł, pozwala jedynie na sformułowanie ogólnych stwierdzeń, głównie na podstawie danych z XVIII i początku XIX w., kiedy w lazaretach wojskowych tworzono oddzielne izby dla „świerzbowatych”, a winą za szerzenie kiły obarczano prostytutki i żołnierzy.
Oprócz jednostek chorobowych, które – jak się zdaje – częściej trapiły żołnierzy, w armii miały miejsce przypadki „zwykłych” schorzeń, występujących wśród ludności cywilnej. W twierdzy Wisłoujście najczęściej występującymi chorobami były grypa i przeziębienie [7, s. 92]. W szeregach wojska spotykało się żółtaczkę (występowała ona szczególnie często wśród ludzi luźnych), kolkę (rozumiano przez to różne choroby i bóle jamy brzusznej), nowotwory, biegunki, zimnicę, grypę etc. W XVII w., wbrew utartym przekonaniom, nie dżuma była najpoważniejszą przyczyną zgonów, ale ospa, która zdarzała się równomiernie we wszystkich grupach społecznych (stąd określenie „gładka niewiasta”, gdyż kobieta bez charakterystycznych śladów po tej chorobie uchodziła za piękność). Zbigniew Kuchowicz ocenił, że suchoty należy uznać za najbardziej niebezpieczną chorobę ze względu na zasięg i wyniszczające działanie [26, s. 30-31].
Jeszcze trudniej niż w przypadku schorzeń somatycznych ocenić skalę problemów psychicznych w środowisku żołnierskim. Na znaczenie zdrowia psychicznego żołnierzy zwrócił uwagę Anton Schneeberger: „To właśnie zdrowie psychiczne rozbijają i uszkadzają porywy, (…) że są gwałtownymi i niespokojnymi ruchami sił psychicznych , które odwróciwszy się od racjonalnego myślenia są dla rozumu i spokojnego życia najbardziej nieprzyjazne. Przynoszą bowiem nie tylko ciężkie i niepokojące choroby umysłowe, lecz również ciężkie choroby ciała, a czasem śmierć” [55, s. 205]. Schneeberger zanalizował poszczególne cechy rzutujące na zdrowie psychiczne żołnierzy: skromność, strach, przerażenie, radość, smutek i gniew.   
W czasie działań wojennych niewątpliwie nieodłącznym stanem, przynajmniej dla większości żołnierzy, był strach i niepewność jutra. W sytuacji strachu, głodu, chłodu i przemęczenia dochodziło do nieracjonalnych zachowań, czasem do aktów bezsensownej agresji. Własne cierpienia i niebezpieczeństwo przytłumiały ludzkie odruchy, czasem powodując wyłączenie reakcji na bodźce z otoczenia etc. Współcześnie wskazuje się na fakt, że weterani wojenni często cierpią na zespół stresu pourazowego (PTSD), który jest odpowiedzią organizmu na nadmiernie stresujące wydarzenia wywołujące przerażenie, szok emocjonalny, a ludzie wystawieni na ich działanie mogą być mniej lub bardziej odporni na te okoliczności. Osoby cierpiące na PTSD poszukują wrażeń lub zamykają się we własnym świecie, nadużywają środki odurzające, wykazują lekkomyślność i utratę kontroli nad własnym zachowaniem. Obserwuje się korelację między czasokresem służby a natężeniem depresyjności, zachowań destruktywnych i łamaniem zasad etyki wobec więźniów i cywilów. W tej grupie występuje częściej poparcie dla stosowania tortur i nieuzasadnionej przemocy. W środowisku żołnierskim obserwujemy zróżnicowane postawy ludzkie, można zauważyć pewną prawidłowość, polegającą na zmianach mentalnościowych i psychicznych, powodujących „rozpad człowieka przeciętnego”. Ówczesne źródła prawie bez wyjątku opisują heroizm lub panikę, nieomal bez żadnej możliwości ulokowania postaw między tymi wariantami. Jednak część żołnierzy nie brała udziału w wojnie, jeśli się weźmie pod uwagę częstą krótkotrwałość służby wojskowej, ewentualnie zapobieżenie działaniom militarnym (na przykład w 1635 r.).
Stan psychiczny żołnierzy rzutował na działania militarne, czego typowym przykładem może być odwrót spod Cecory. Ryszard Majewski ocenił, że w czasie odwrotu miała miejsce zmniejszona odporność psychiczna, wyczerpanie żołnierzy, narastająca niecierpliwość i chęć szybszego znalezienia się za zbawczą, jak sobie wyobrażano, barierą Dniestru [31, s. 216]. W rezultacie nastąpił całkowity rozkład dyscypliny i ostateczny pogrom armii koronnej. 
Na oznaczenie choroby psychicznej używano określeń, takich jak: pomieszanie zmysłów, choroba nerwowa, szaleństwo, a także (rzadko) wariactwo. Wobec niejasnych kryteriów ustalania odstępstw od normy psychicznej osoby z problemami wtapiały się w ogół społeczeństwa, zwłaszcza plebejusze w rzesze ubogich, ludzi gościńca etc. Prawnie ustanowiona w XVI w. instytucja kurateli dotyczyła tylko przedstawicieli stanu szlacheckiego. Ustanowienie kurateli oznaczało całkowite lub częściowe (w zależności od stopnia choroby) ubezwłasnowolnienie psychicznie chorego, ograniczenie jego prawa do rozporządzania majątkiem i wykonywania funkcji publicznych. Współcześnie epidemiolodzy mierzą stan zdrowia populacji za pomocą standardowych wskaźników, na przykład umieralności ogólnej, długości życia ludzkiego etc. Odbywa się to przy użyciu rozbudowanej statystyki, zaangażowaniu różnych instytucji, zwłaszcza zaś nowoczesnego państwa. Natomiast dla XVII w. trudno, a nawet niemożliwe jest ocenić stan zdrowia i śmiertelność różnych grup ludności (w tym również armii koronnej i litewskiej), gdyż był to okres określany przez historyków jako prestatystyczny. Nawet przed badaczem zdrowotności społeczeństwa polskiego w XIX w. piętrzą się bariery związane z niekompletnością materiałów statystycznych, ich wtórnością (jedynie statystyka zgonów), nazewnictwem chorób i nierzetelnym prowadzeniem dokumentacji. Dla XVII w. możemy co najwyżej wskazywać na nasilenie, złagodzenie lub ustąpienie zjawisk chorobowych. Nawet straty ludnościowe wskutek chyba najlepiej rozpoznanych w historiografii epidemii dżumy są obliczane głównie szacunkowo, często na podstawie relacji kronikarzy. W ostatnich latach badacze polscy wskazywali na trudności określenia następstw demograficznych czarnej śmierci [3, s. 62-84; 21, s. 193-213]. Zenon Guldon i Jacek Wijaczka, aczkolwiek dla okresu nieco późniejszego, stwierdzili wręcz, że „trudno oszacować wysokość strat demograficznych na początku XVIII w. w skali całego państwa czy chociażby poszczególnych regionów” [16, s. 212].
Stosunek do śmierci związany jest między innymi z psychologią pola walki, co znajduje ostatnio radykalne odzwierciedlenie w mediach popularyzujących historię, łącznie z zapytaniem o indywidualne odczucia żołnierza w chwili likwidacji przeciwnika. Na przykład przyjmuje się, że wraz z unowocześnianiem broni i oddalaniem się od nieprzyjaciela, a nawet brakiem kontaktu wzrokowego, śmierć stała się bezosobowa, psychicznie bardziej neutralna. W XVII w., przy stosowaniu białej broni i mniej doskonałej niż obecnie broni palnej, zadanie śmierci człowiekowi – nawet wrogowi – stanowiło niewątpliwie większy problem emocjonalny. Pamiętać jednak należy o zawodowym charakterze armii, do której zaciągali się mężczyźni raczej z wyboru niż z konieczności (jeśli już, to konieczności życiowej). Dla żołnierza eliminacja nieprzyjaciół to przecież obowiązek. Na przykład w pamiętniku Albrychta Stanisława Radziwiłła nie było miejsca na wyrażanie żalu z powodu śmierci żołnierzy. Szczególnie widać to w odniesieniu do przeciwnika, którego pogrom na polu bitwy opisywany był z lubością. Widać to przy opisie klęski Stanisława Krzyczewskiego w kampanii łojowskiej, gdzie Kozacy „nie mogli oprzeć się naszym, wepchnięci do rzeki nie otrzymawszy czółen, musieli pływać. Było ich do 3000, tak iż spod głów nie widać było wody. I te ich głowy brali za cel nasi piechurzy, stojący na brzegu, tak iż ledwo 300 ich wymknęło się z tego pogromu. Przyjemne to było widowisko oglądać tylu pływających, a zarazem topiących się” [51, s. 208]. 
Wrażliwość po traumatycznych przeżyciach malała, śmierć wpisana była w ryzyko zawodowe, traktowano ją jako naturalną konsekwencję działań militarnych. Według Zbigniewa Mirosława Osińskiego żołnierz z racji wykonywanego zawodu często narażony był na mniej lub bardziej gwałtowną śmierć, towarzyszył mu raczej lęk przed skutkami gniewu Boga i klęską poniesioną w walce [41, s. 85]. Autor ten użył zresztą niewłaściwie pojęcia „lęk”, który dotyczy obawy irracjonalnej, wynikającej z problemu psychicznego. Powinien być użyty termin „strach”, zarezerwowany dla konkretnej, rzeczywistej sytuacji.
Czy problem śmierci, obrażeń i chorób w armii koronnej i litewskiej  w XVII w. jest dostatecznie zbadany? Czy oparcie się tylko na źródłach opisowych i sporadycznie archiwalnych jest wystarczające? Wydaje się z całą pewnością, że istotny wkład w badania nad tym problemem mogą wnieść przedstawiciele wielu dyscyplin naukowych, zwłaszcza zaś archeolodzy na dawnych polach bitewnych oraz antropolodzy. Z nimi zatem powinni zacieśnić współpracę historycy, aby dodawać do struktury wiedzy zbudowanej na źródłach pisanych nowe elementy. 
Pomocy rannym i chorym żołnierzom udzielał nieliczny i słabo przygotowany do swych zadań personel medyczny, składający się głównie z chirurgów i felczerów. Wynikało to między innymi z trwającego od starożytności rozdziału medycyny wewnętrznej od chirurgii, zaliczanej do dziedziny rzemiosła lub tak zwanych wolnych sztuk. Doktorzy medycyny lub chirurdzy (cyrulicy) uczestniczyli czasem w kampaniach, ale w charakterze lekarzy osobistych wyższych dowódców. Na przykład książę Bogusław Radziwiłł podał, że po bitwie pod Prostkami w 1656 r. hetman polny litewski Wincenty Gosiewski kazał go opatrzyć swojemu cyrulikowi [52, s. 140]. Według badań Jana Głowackiego optymistycznie licząc na jednego medyka przypadało około 600 żołnierzy, co i tak świadczyć może o korzystniejszej sytuacji niż w niejednej armii europejskiej [14, s. 144]. Etatowa służba w wojsku nie była bynajmniej atrakcyjna, a zapłata dość wątpliwa z racji wieloletnich czasem zaległości w wypłacie żołdu. Chirurg otrzymywał jedną porcję żołdu, czyli taką samą stawkę, co zwykły gemajn (szeregowy), natomiast felczer dwie porcje. Do tego dochodził jeszcze ewentualny zwrot kosztów za medykamenty, przyrządzane samodzielnie przez medyka. Tak więc zajęcia w wojsku poszukiwali nieliczni, zapewne żądni wrażeń, którzy dali się ponieść temperamentowi. Wśród chirurgów zapewne najwięcej było cyrulików, stowarzyszonych w cechach. Wprawdzie ciszyli się oni mniejszym poważaniem niż doktorzy medycyny, ale i tak plasowali się w górnej części hierarchii zawodów rzemieślniczych. Niektórzy z nich mieli wystarczające dochody i nie musieli narażać się na niebezpieczeństwa. Podobnie rzecz się miała z felczerami i lekarzami, posiadającymi pewność dość dużych dochodów w praktyce cywilnej i prowadzącymi spokojny tryb życia w miastach.
W listach przypowiednich nie wspominano raczej o konieczności przyjęcia do służby medyka, częściej natomiast o zaangażowaniu grajków, kapelanów etc. Dlatego większość chorągwi jazdy, a nawet dużych regimentów piechoty pozostawała bez personelu medycznego [14, s. 143]. Nie można zatem przyjąć ustaleń, że liczba medyków była zgodna z liczbą oddziałów [25, s. 286]. Jeżeli chirurg lub felczer znalazł się w składzie osobowym oddziału, to angażował go dowódca nie przymuszany żadnymi przepisami ani dyrektywami. Zależało to prawdopodobnie od wyniesionych doświadczeń z poprzednich kampanii, kiedy okazywało się, że pomoc fachowa jest niezbędna i mniej kosztowna niż późniejsze uzupełnianie ubytków nowym werbunkiem. Najczęściej medycy znajdowali zatrudnienie w oddziałach cudzoziemskiego autoramentu, szczególnie w regimentach piechoty, ponieważ leżało to w interesie dowódcy. Błażej Lipowski napisał, że „Bez cyrulika i bez ślusarza barzo niewygodno kompaniej” [29, s. nlb.]. Nie znaczy to jednak, że w każdym regimencie był etatowy medyk, czasem stosowano zasadę zatrudniania ich w poszczególnych „ćwierciach”, czyli kwartałach. Aczkolwiek rynsztunkowy („kapitan armes”) miał nie tylko trzymać pieczę nad uzbrojeniem i narzędziami, ale również „Tenże ma wiedzieć o chorych żołdatach” [29, s. nlb.].
Większą liczbę chirurgów zatrudniano na czas operacji wojennych. Zawsze „oszczędzający” dowódcy oddziałów angażowali ich na różnych zasadach. Najczęściej stosowano zapłatę z góry z kwot potrącanych z żołdu każdego żołnierza, czasem uzależniano wysokość sumy od liczby poszkodowanych i zużytych medykamentów (zapłata po kampanii). Przemysław Gawron podał, że w czasie działań armii polsko-litewskiej w Inflantach w 1603 r. skarb koronny wypłacił wynagrodzenia 6 medykom (4 chirurgom i 2 lekarzom), w 1605 r. w rachunkach pojawił się jeden chirurg i jego pomocnik, a jeszcze później skarb koronny opłacał dwóch chirurgów, balwierza, aptekarza i cyrulika [12, s. 170-171]. Historyk ten słusznie wnioskował, że podobnie jak w przypadku rzemieślników, nie można wykluczyć, że to byli miejscowi przedstawiciele służby zdrowia, okazjonalnie świadczący usługi na rzecz lokalnych garnizonów.
Z reguły żołnierze zdani byli na opiekę kolegów, kobiet przebywających przy wojsku, pachołków. Żołnierze radzili sobie zupełnie nieźle, stosując rozmaite środki medycyny domowej. Siedemnastowieczny projektodawca reform wojskowych Andrzej Maksymilian Fredro zalecał, aby dowódcy piechoty prowadzili instruktaż, jak żołnierze mają pomagać sobie w chorobie [11, s. 19]. Część z nich potrzebną wiedzę nabywała z poradników, zielników i kalendarzy. Specjalne rozdziały poświęcone lekom potrzebnym w wojsku można było znaleźć w kompendiach gospodarskich. Na przykład Jakub Kazimierz Haur, oprócz obszernych opisów lekarstw i metod leczniczych ogólnie stosowanych, cały traktat XXVII zatytułował O żołnierskich lekarstwach na postrzały i insze przypadki [17, s. 417-466]. Haur ograniczył się tam do leczenia postrzałów z broni palnej, krwotoków, polipa w nosie, wypadania odbytnicy i profilaktyki dżumy. Żołnierze z powodzeniem umieli sobie poradzić z otarciami, pęcherzami, odmrożeniami, niegroźnymi ranami, przeziębieniem.  Praktykowano też powszechnie, nie tylko w Rzeczypospolitej, umieszczanie poszkodowanych w gospodach, czasem pod opieką miejscowych medyków za odpowiednim wynagrodzeniem. Tę formę zastosowano na dużą skalę po bitwie wiedeńskiej w 1683 r., ale z marnym skutkiem, mimo zaangażowania Jana III Sobieskiego [13, s. 192]. Według Andrzeja Maksymiliana Fredry do obowiązków pułkowniczego albo namiestnika (podpułkownika) należał nadzór nad odsyłaniem rannych do obozu [11, s. 25]. Po bitwie pod Kłuszynem w 1610 r. hetman Stanisław Żółkiewski „Towarzystwo, postrzelane, ranne, jednych do karety swojej, drugich na noszach między końmi nieść do obozu z sobą rozkazał” [32, s. 170]. Niestety, pamiętnikarz nie podał o dalszej kuracji poszkodowanych w walce. 
W XVII w. nie było żadnej organizacji służby medycznej ani na szczeblu oddziałów, ani na szczeblu armii. W 1673 r. istniały plany utworzenia funkcji naczelnego chirurga, którą miał objąć Wawrzyniec Braun. Z tą opinią nie zgodził się Jan Głowacki, który wątpił o zrealizowaniu tego zamiaru, a ponadto stwierdził, że gdyby nawet istniała funkcja naczelnego chirurga, to pełniłby on raczej rolę „zaopatrzeniowca” całej armii w medykamenty [13, s. 196-197; 14, s. 146-147]. Podobną opinię wyraził Marek Wagner, dla którego próby utworzenia centralnego szefostwa medycznego w 1673 r. zakończyły się niepowodzeniem [63, s. 335-348]. Struktury organizacyjnej sanitariatu wojskowego nie spotyka się w tym czasie w żadnej armii europejskiej [56, s. 20; 67, s. 34], gdyż najwcześniej pojawiła się we Francji, ale dopiero w 1708 r. [15, s. 90] Czasem jedynie podejmowano działania, które sprowadzały się do zgromadzenia zapasów potrzebnych leków przed kampanią. 
Prawdopodobnie tylko raz w ciągu całego XVII w. zorganizowano dla rannych i chorych lazarety. Miało to miejsce w 1658 r. podczas działań na Pomorzu, kiedy to do Płocka i Golubia zwożono poszkodowanych w walkach, zapewniając im wyżywienie i opiekę medyczną [30, s. 91]. Zdaje się, że akcja ta dała rezultaty i zdołano nią objąć wszystkich potrzebujących pomocy. Podobny zamiar miało dowództwo podczas odsieczy wiedeńskiej, ale na skutek rozmaitych trudności (głównie z winy Austriaków) efekty okazały się marne [13, s. 192]. W czasie hetmaństwa Stanisława Jabłonowskiego kwoty przeznaczane dla rannych i chorych były dość niskie w porównaniu z pozostałymi wydatkami, ale starano się jednak nabywać medykamenty, umieszczać żołnierzy po bitwie w szpitalach, a także projektowano utworzyć szpital dla inwalidów w zamku chocimskim po odebraniu Kamieńca [64, s. 112-113].
Czy pomoc chirurgów i felczerów była skuteczna? Janusz Abraham Gehema bardzo nisko oceniał umiejętności medyków w armiach europejskich i specyfiki przez nich stosowane w nadzwyczajnych warunkach, przy typowych dla wojska i ostrzej przebiegających schorzeniach [56, s. 22]. Tę ocenę potwierdzali raczej wszyscy historycy, którzy zajmowali się dziejami wojskowej służby zdrowia. Wydaje się jednak, że sprawa jest bardziej skomplikowana, a problem zbytnio się generalizuje. Zresztą Gehema, jako dobrze wykształcony lekarz, mógł mieć zbyt krytyczny pogląd na terapie swoich mniej przygotowanych teoretycznie kolegów. François Lebrun napisał, że przed wprowadzeniem ulepszeń technicznych oraz zasad antyseptyki i aseptyki zadziwia śmiałość chirurgów, a także ich względne sukcesy [27, s. 79]. Niemiec w służbie francuskiej, Ulryk Werdum, podał, że w potyczce z Tatarami pod Kalnikiem w 1671 r. w polskie ręce wpadł murza Oraka, któremu rozcięto brzuch berdyszem, „tak że w ciele widać było śledzionę i wszystkie wnętrzności” [65, s. 249]. Polski chirurg nie miał ochoty go leczyć. Werdum nie podał z jakiego powodu, czy po ocenie rany nie umiał sobie poradzić z problemem, czy zaważyły inne względy, może nie miał widoków na rekompensatę finansową. Leczenia podjął się chirurg agenta francuskiego opata Paulmiersa (Jeana de Courthonne): „pan Pierre Gaubert de Castelnaudary, urodzony w Langwedocji, doświadczony lekarz ran. Założył mu szwy i w ciągu niewielu tygodni wyleczył ranę” [65, s. 249].  
Niewątpliwie chirurdzy francuscy odznaczali się swoimi umiejętnościami Kamień milowy w rozwoju leczenia ran położył francuski chirurg Ambroży Paré (1516-1590). Brał on udział w licznych wyprawach wojennych jako chirurg polowy. Do 1537 r. postępował według ówczesnych standardów i zalewał rany postrzałowe wrzącym olejem (widok rany postrzałowej mógł sugerować, że były one zatrute), dopóki w czasie jednej z bitew we Włoszech nie pojawiło się tylu rannych, że zabrakło mu oleju. W rezultacie części rannych w wyniku postrzału założył opatrunek jak na zwykłe rany. Ku swojemu zdziwieniu spostrzegł następnego poranka, że rany zalane uprzednio wrzącym olejem były znacznie bardziej obrzęknięte, zaczerwienione i bolesne niż rany ze zwykłym opatrunkiem. Pomimo że miał wtedy zaledwie 20 lat, nie uległ zaślepieniu wiarą w autorytety i uwierzył w prawdziwość własnych obserwacji. Zaprzestał zalewania ran postrzałowych wrzącym olejem, a w kilka lat później, w 1545 r., ogłosił wyniki swoich obserwacji, a inni chirurdzy dopiero z czasem przyjęli jego stanowisko. Paré, jako pierwszy chirurg w epoce nowożytnej, zaczął też stosować metodę podwiązywania tętnic na kończynach specjalnymi ligaturami, znaną już Celsusowi w starożytności, ale całkowicie zarzuconą w wiekach średnich. Paré zastąpił popularne wówczas przyżeganie tętnic rozpalonym żelazem w celu zatamowania krwawienia na rzecz podwiązywania ich ligaturami. Niestety zmorą wszystkich chirurgów przez kolejne wieki owej epoki przedantyseptycznej pozostawało szeroko rozpowszechnione zakażenie przyranne, „gorączka ropna” i posocznica, charakteryzujące się bardzo wysoką śmiertelnością. 
Być może medycy zatrudnieni w armii koronnej i litewskiej również w warunkach zagrożenia życia podejmowali się trudnych zadań. Trudno jest stwierdzić, czy znali oni metody leczenia ran i chorób stosowane w Europie. Przede wszystkim jednak było ich zbyt mało w stosunku do potrzeb.
Bibliografia
1.	Andrusiewicz A. Krwawa dekada. Polska interwencja w Rosji 1602-1612. Dyplomacja, samozwańcy, wojna.- Warszawa: Wydawnictwo Literackie, 2012.
2.	Andrzejczak D. Kampania zbaraska 1649 roku.- Toruń: Wydawnictwo Adam Marszałek, 2012.
3.	Baszanowski J. Sezonowość zgonów podczas wielkich epidemii dżumy w Gdańsku w XVII i początku XVIII w. //Przeszłość Demograficzna Polsk.-, T. 17.- 1986.
4.	Bohun T. Moskwa 1612.- Warszawa: Wydawnictwo Bellona, 2005. 
5.	Budziło J. Wojna moskiewska wzniecona i prowadzona z okazji fałszywych Dymitrów od 1603 do 1612.- oprac. J. Byliński, J. Długosz.- Wrocław: Wydawnictwo Uniwersytetu Wrocławskiego, 1995.
6.	Budziłło J. Historia Dmitra fałszywego //Moskwa w rękach Polaków. Pamiętniki dowódców i oficerów garnizonu polskiego w Moskwie w latach 1610-1612.- oprac. M. Kubala, T. Ściężor.- Kryspinów: Wydawnictwo Platan, 1995.
7.	Chodyński A.R. Życie powszednie w Twierdzy Wisłoujście w XVII i XVIII wieku //Twierdza Wisłoujście. Historia, teraźniejszość, przyszłość. Materiały z konferencji naukowej zorganizowanej przez Muzeum Historii Miasta Gdańska przy współpracy Lucii Thijssen.– Gdańsk: Fundacja „Biały Orzeł” – Stichting de Witte Adelaar, 2000. 
8.	Druszkiewicz S.Z. Pamiętniki 1648-1697.- oprac. M. Wagner.- Siedlce: Wydawnictwo Akademii Podlaskiej, 2001.
9.	Dupont. Pamiętniki historyi  życia i czynów Jana III Sobieskiego.- oprac. D. Milewski.- Warszawa: Muzeum Pałacu Króla Jana III Sobieskiego w Wilanowie, 2011.
10.	Dwa pamiętniki z XVII wieku Jana Cedrowskiego i Jana Floriana Drobysza Tuszyńskiego.- wyd. A. Przyboś.- Wrocław: Ossolineum, 2006.
11.	Fredro A.M. O porządku wojennym i pospolitem ruszeniu małem.- wyd. K.J. Turowski.- Sanok: Karol Pollak, 1856.
12.	Gawron P. Organizacja i status prawny armii polsko-litewskiej w Inflantach w latach 1602-1611 //Biblioteka Epoki Nowożytnej.- T. 5.- II/2016.
13.	Głowacki J. Medyczne uwarunkowania przebiegu kampanii wiedeńskiej 1683 r. //Acta Universitatis Lodziensis.- Folia Historica 23.- 1986.
14.	Głowacki J. Służba zdrowia w wojsku polskim w drugiej połowie XVII w. //Archiwum Historii Medycyny.- T. 39.- 1976.- nr 2.
15.	Górski K. Historya jazdy polskiej.- Warszawa 1895 (reprint Szczecin 2015).
16.	Guldon Z. Wijaczka J. Zarazy a zaludnienie Polski w dobie wielkiej wojny północnej // Rzeczpospolita w dobie wielkiej wojny północnej.- red. J. Muszyńska.- Kielce: Wydawnictwo Akademii iętokrzyskiej, 2001.
17.	Haur J.K. Skład albo skarbiec znakomitych sekretów oekonomiey ziemiańskiey….- Kraków: 1693.
18.	Holsten H.Ch. Przygody wojenne 1655-1666.- oprac. T. Wasilewski.- Warszawa: Instytut Wydawniczy Pax, 1980.
19.	M. Horn, Epidemie chorób zakaźnych na Rusi Czerwonej w latach 1600-1647 //Studia Historyczne.- R. 11.- 1968.- z. 1.
20.	Jemiołowski M. Pamiętnik dzieje Polski zawierający (1648-1679).- oprac. J. Dzięgielewski.- Warszawa: Wydawnictwo DiG, 2000.
21.	Karpiński A. W walce z niewidzialnym wrogiem. Epidemie chorób zakaźnych w Rzeczypospolitej w XVI-XVIII wieku i ich następstwa demograficzne, społeczno-ekonomiczne i polityczne.- Warszawa: Wydawnictwo Neriton, 2000.
22.	Kochowski W. Utwory poetyckie. Wybór.- oprac. M. Eustachiewicz.- Wrocław: Ossolineum, 1991.
23.	Kossarzecki K. „Przez straszne rzeki i przeprawy, lasy gęste…”. Odwrót armii litewskiej w marcu 1664 roku spod Nowogrodu Siewierskiego do Krzyczewa //Biblioteka Epoki Nowożytnej.- T. 5.- II/2016.
24.	Kostuch L. Fetor na helleńskim polu bitwy. Starożytni autorzy greccy wobec problemu //Brud i Smród. Studia Historica Gedanensia.- T. 1, 2010.
25.	J. Krzyś, Problemy medyczne w czasie kampanii wiedeńskiej 1683 r. //Archiwum Historii Medycyny.- T. 44, 1982.- z. 3-4.
26.	Kuchowicz Z. Z badań nad stanem biologicznym społeczeństwa polskiego od schyłku XVI do końca XVIII wieku.- Łódź: Łódzkie Towarzystwo Naukowe, 1972.
27.	Lebrun F. Jak dawniej leczono. Lekarze, święci i czarodzieje w XVII i XVIII wieku.- tłum. Z. Podgórska-Klawe.- Warszawa: Oficyna Wydawnicza „Volumen”, 1997.
28.	Lernet J. Rozprawa o morze.- Warszawa: 1817.
29.	Lipowski B. Piechotne ćwiczenie albo wojenność piesza.- Kraków: 1660.
30.	Łoś J. Pamiętnik towarzysza chorągwi pancernej.- oprac. R. Śreniawa-Szypiowski.- Warszawa: Wydawnictwo DiG, 2000.
31.	Majewski R. Cecora rok 1620.- Warszawa: Wydawnictwo MON, 1970.  
32.	 Maskiewicz S. Dyjariusz //Moskwa w rękach Polaków. Pamiętniki dowódców i oficerów garnizonu polskiego w Moskwie w latach 1610-1612.- oprac. M. Kubala, T. Ściężor.- Kryspinów: Wydawnictwo Platan, 1995.
33.	Michałowski J. Księga pamiętnicza.- wyd. A.Z. Helcel.- Kraków: Towarzystwo Naukowe Krakowskie, 1864.
34.	Milewski D. Kampania żwaniecka 1653 roku. Diariusze i relacje wojenne.- Oświęcim: Wydawnictwo Napoleon V, 2016.
35.	Morsztyn Z. Muza domowa. Wydanie krytyczne spuścizny poetyckiej.- T. 1.- oprac. J. Dürr-Durski.- Warszawa: Państwowy Instytut Wydawniczy, 1954.
36.	Nagielski M. Polacy na Kremlu 1610-1612 //Hołd carów Szujskich.- red. J.A. Chróścicki, M. Nagielski.- Warszawa: Wydawnictwo Neriton, 2012. 
37.	Namaczyńska S. Kronika klęsk elementarnych w Polsce i w krajach sąsiednich w latach 1648-1696.- Lwów: Kasa im. Mianowskiego, 1937.
38.	Nowak T. Oblężenie Torunia w roku 1658.- Toruń: Towarzystwo Miłośników Historii w Poznaniu, 1936.
39.	 Odrzywolska-Kidawa A., Pożywienie żołnierzy według zaleceń Antoniego Schneebergera zawartych w „Księdzie zachowania zdrowia żołnierzy” z 1564 r. //Historia na źródłach oparta. Studia ofiarowane Profesorowi Tadeuszowi Srogoszowi w 65. rocznicę urodzin.- red. A. Stroynowski.- Częstochowa: Wydawnictwo AJD, 2017.
40.	Ojczyste spominki w pismach do dziejów dawnej Polski.- T. 2.- wyd. A. Grabowski.- Kraków: 1845.
41.	Osiński Z.M. Lęk w kulturze społeczeństwa polskiego w XVI-XVII wieku.- Warszawa: Wydawnictwo DiG, 2009.
42.	Ossoliński J. Pamiętnik (1595-1621).- oprac. J. Kolasa, J. Maciszewski.- Wrocław: Ossolineum, 2004.
43.	[Oświęcim S.] Dyaryusz 1643-1651, wyd. W. Czermak.- Kraków; Akademia Umiejętności, 1907.
44.	Pamiętniki do panowania Augusta II. Napisane przez niewiadomego autora podobno Erazma Otwinowskiego.- wyd. E. Raczyński.- Poznań: 1838.
45.	Pamiętniki do panowania Zygmunta III, Władysława IV i Jana Kazimierza.- wyd. K.W. Wójcicki.- Warszawa: Olgebrand S., 1846.  
46.	Pamiętniki Filipa, Michała i Teodora Obuchowiczów (1630-1707).- oprac. H. Lulewicz, A. Rachuba.- Warszawa: Wydawnictwo DiG, 2003.
47.	Pasek J.Ch. Pamiętniki.- oprac. R. Pollak.- Warszawa: 1987.
48.	Pisma do wieku i spraw Jana Sobieskiego, T. 2.- wyd. F. Kluczycki.- Kraków: 1881.
49.	Poczobut Odlanicki J.W. Pamiętnik.- oprac. A. Rachuba.- Warszawa: Wydawnictwo Czytelnik, 1987.
50.	Ptak J. Obraz żołnierskiej niedoli w staropolskiej poezji //Wojny, bitwy i potyczki w kulturze staropolskiej.- red. W. Pawlak. M. Piskała.- Warszawa: Instytut Badań Literackich PAN, 2011.
51.	Radziwiłł A.S. Pamiętnik.- T. 3.- tłum. i oprac. A. Przyboś i R. Żelewski.- Warszawa: Państwowy Instytut Wydawniczy, 1980.
52.	Radziwiłł B. Autobiografia.- oprac. T. Wasilewski.- Warszawa: Państwowy Instytut Wydawniczy, 1979.
53.	Sapieha J.P. Dzieje Marsa krwawego //Moskwa w rękach Polaków. Pamiętniki dowódców i oficerów garnizonu polskiego w Moskwie w latach 1610-1612.- oprac. M. Kubala, T. Ściężor.- Kryspinów: Wydawnictwo Platan, 1995.
54.	Sarnecki. Pamiętniki z czasów Jana Sobieskiego.- T. I, oprac. J. Woliński.- Wrocław: Ossolineum, 2004.
55.	Schneeberger A. De bona militium valetudine conservanda liber. Księga o zachowaniu dobrego zdrowia żołnierzy.- red. S. Ilnicki.- Warszawa: Wydawnictwo DiG, 2008.
56.	Schwann S. Janusz Abraham Gehema (1648-1715).- Poznań: Wydawnictwo Poznańskie, 1959.
57.	Skorobohaty A.D. Diariusz, oprac. T. Wasilewski, Warszawa: Wydawnictwo DiG, 2000.
58.	Sobieski J. Diariusz ekspedycyjej moskiewskiej dwuletniej królewicza Władysława 1617-1618.- oprac. J. Byliński, W. Kaczorowski.- Opole: Wydawnictwo Uniwersytetu Opolskiego, 2010.
59.	Sobieski J. List do Marysieńki.-, oprac. L. Kukulski.- Warszawa: Wydawnictwo Czytelnik, 1962.
60.	Srogosz T. Życie codzienne żołnierzy armii koronnej i litewskiej w XVII wieku.- Oświęcim: Wydawnictwo Napoleon V, 2018.
61.	Srogosz T. Choroby i śmierć żołnierzy armii koronnej i litewskiej w XVII wieku //Kwartalnik Historii Kultury Materialnej.- T. 44.- 2016.- z. 2.
62.	Starożytności historyczne polskie, czyli pisma i pamiętniki do dziejów dawnej Polski.- T. 1..- wyd. A. Grabowski.- Kraków: Józef Czech, 1840.
63.	Wagner. Jan Wawrzyniec Braun – polski lekarz królewski z drugiej połowy XVII w. //Archiwum Historii i Filozofii Medycyny.- T. 55.- 1992.- z. 3-4.
64.	Wagner M. Przemiany organizacyjne w armii koronnej końca XVII wieku. Wybrane problemy wojskowości polskiej w okresie hetmaństwa Stanisława Jabłonowskiego //Od armii komputowej do narodowej (XVI-XX w.).- red. Z. Karpus. W. Rezmer.- Toruń: Wydawnictwo UMK, 1998.
65.	Werdum U. Dziennik podróży 1670-1671. Dziennik wyprawy polowej 1671.- oprac. D. Milewski.- Warszawa: Muzeum Pałacu w Wilanowie, 2012.
66.	[Zawisza K.] Pamiętniki … wojewody mińskiego.- wyd. J. Bartoszewicz.- Warszawa: 1892.
67.	Zembrzuski L. Rys dziejów chirurgii wojennej polskiej.- Warszawa: Wydawnictwo Wojskowej Rady Sanitarnej, 1919. 
68.	Zinsser H. Szczury, wszy i historia.- Warszawa: Wydawnictwo J. Przeworskiego,1939.

Поляки на землях Харківщини: Юліан Романович Пенський
Демочко Г.Л. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)
	Медичні працівники Харківщини завжди відрізнялися яскравим етнічним походження – працювали тут як українці, так і німці, євреї, росіяни. Особливо вирізнялася польська діаспора, яка представлена  В. Франковським, Ф. Оппенховським, Л. Ценковським. Значний внесок у розвиток хірургії зробив Юліан Пенський.
	Юліан Романович Пенський народився 1859 року у невеличкому містечку Славута Подільської губернії. Його батько був активним учасником польського повстання 1863 року, за що був відправлений до Сибіру.  Здобувати середню освіту юнак приїхав до Харкова, а 1890 року він вступив до Імператорського Харківського Університету на медичний факультет. Тяжіння до науки та неабияка допитливість Юліана Пенського стали запорукою успішності у навчанні й 1885 року він отримав диплом з відзнакою. Талановитого молодика помітили  професори А. Якобій та В. Крилов і запросили його працювати у своїх лабораторіях.
	З 1886 року Юліан Пенський визначився зі своєю майбутньою спеціальністю і зайняв посаду позаштатного помічника прозектора кафедри оперативної хірургії. У 1893 році Ю. Пенський захистив дисертацію та наступного року був обраний приват-доцентом кафедри оперативної хірургії з  топографічною анатомією і цього ж року включений у штат підрозділу. 25 травня 1895 року Ю. Пенського обрали професором. Вже з 1905 року Ю. Пенський став завідувати цією кафедрою, а 1909 року очолив кафедру госпітальної хірургії.
	Робота на кафедрі з приходом Юліана Романовича значно пожвавилася. Професор збільшив штат працівників, залучив до роботи талановитих Б. Шарецького та В Недохлєбова. Під час своєї роботи професор Пенський значну увагу приділяв  практичним питанням,  пожвавив студентську підготовку на кафедрі.
 Юліан Романович Пенський успішно займався питаннями ургентної хірургічної допомоги. Ще 1894 року Ю. Пенський разом з М. Кузнецовим запропонував кровозупиняючий шов при травмі печінки. Орган прошивали наскрізними швами у дві нитки з кетгуту, що допомагало зупинити кровотечу. Для виконання цього шва авторами розроблено спеціальну голку, названу голкою Пенського-Кузнецова. 
1912 року професор Пенський на дванадцятому російському з’їзді хірургів виступив з доповіддю про  ранні втручанні при гострому апендициті. Цим, по суті, була започаткована теорія першої доби, коли своєчасне хірургічне втручання саме в перші 24 години при апендициті може врятувати життя хворого. В подальшому ця ідея продовжувала розроблятися харківськими хірургами В. Недохлєбовим, А. Чугаєвим.
1914 року Ю. Пенський виконав оперативне втручання по розтину серцевої сумки у хворого із запальним процесом перикарду. Також Ю. Пенський розробляв техніки оперативного втручання на органах травлення, сечовиділення, судинах. Помер Юліан Романович Пенський 20 квітня 1920 року в Харкові.

Наступники справи В. Франковського:
доктор Сигізмунд Антонович Робак (1857-1925)
Альков В. А.,  Робак І. Ю. (Харківський національний медичний університет, м. Харків)

2019 року харків’яни відзначатимуть 200-річчя від дня народження видатного суспільного діяча та лікаря-філантропа Владислава Андрійовича Франковського. Він був філантропом у широкому значенні цього слова. Він не тільки самовіддано та безоплатно допомагав незаможним хворим, а й дав путівку в життя багатьом молодим спеціалістам, зокрема, увагу він приділяв і допомозі своїм співвітчизникам-полякам. Тому обмежувати його внесок у розвиток міста тільки офіційними здобутками не можна. 
Зокрема, у його дітищі, Харківській міській дитячій лікарні, на початку ХХ ст. двоє з чотирьох штатних ординаторів  – Сигізмунд Робак та Адам Міцкевич – були польського походження [1, Ф. 4. Оп. 156. Спр. 1321. Арк. 60]. А найстаршим співробітником лікарні була сестра-жалібниця А. Пержановська, теж полька, яка працювала аж із червня 1881 р. [4, с.4]. Поляки-мігранти підтримували між собою теплі стосунки на новому місці. А. Міцкевич, наприклад, був хрещеним батьком одного з синів С. Робака [1, Ф. 965. Оп. 2. Спр. 6. Арк. 105-106]. У даній роботі ми звернемо увагу на життєвий шлях останнього, людини попервах небагатої, але зі шляхетським корінням, про що свідчить його родинний герб «Огоньчик» [33, s. 333].
Сучасні історичні студії, беручи до уваги тривалий пошук нових методологічних парадигм, зробили об’єктом наукового дослідження те, що завжди актуальне для суспільства та фактично нереально повністю і остаточно вичерпати – повсякдення пересічних людей. Такий підхід до історії дає дослідникові інструменти, які раніше ігнорувалися істориками за «несуттєвість». Нові підходи ж закономірно ведуть до нових висновків. 
У цьому дослідженні оригінальним інструментом виступає залучення усної сімейної саги роду Робаків, яку зберегли та переповіли старійшина роду Робаків, у минулому польський опозиціонер доби тоталітаризму, доктор Кшиштоф Роберт Робак та харківський професор-історик Ігор Юрійович Робак. Крізь її призму ми спробуємо розібратися в біографії Сигізмунда Робака та ролі в ній Владислава Франковського. 
Зауважимо, що повіствують наші оповідачі про свого діда (у випадку К. Р. Робака) та родича (для І. Ю. Робака), якого особисто вони знають лише з переказів, а отже отримана від них інформація потребує суворої перевірки через зіставлення із традиційними джерелами, де це можливо. Крім необхідності перевірки достовірності переказів, слід пам’ятати, що обидва респонденти – вихідці зі шляхтичів, коли гонор часто-густо провокує певні перебільшення. Сімейна сага по суті включає спогади дружини С. Робака Марії Владиславівни та сина Станіслава, які були переповідані його онуком Кшиштофом Робертом, а також небоги Ганни, які зберіг її онук Ігор Юрійович Робак. 
Ця сага систематизована за допомогою вивчення електронного листування Ігора Робака з Кшиштофом Робаком [5-6], а надто через вивчення постів К. Р. Робака на платформі «Форуму білоруської шляхти» [20-22]. Цінні дані містяться в справочинній документації лікарського відділення Харківського губернського правління та інших фондах Державного архіву Харківської області, Російських медичних списках і списках студентів Харківського імператорського університету, численних «Харківських календарях», звітах Харківської міської дитячої лікарні, де працював герой нашої розвідки, а також, меншою мірою, походять з міської газети «Южный край». 
Інформація щодо сімейства Робаків міститься в декількох фондах Національного історичного архіву Білорусі. Природно, що історіографія як така для даної теми відсутня, що зрозуміло вже з методологічного підходу. Про С. А. Робака існують лише побіжні згадки в розмаїтих роботах з різних тем, передусім, історії охорони здоров’я в місті [13]. Напрочуд докладну інформацію про життєвий шлях С. А. Робака та його сім’ю знаходимо у виданні «Słownik lekarzy polskich XIX wieku», укладеному П. Шарейком [33, s. 333-334]. Втім, цей матеріал так само спирається на перекази, до того ж неповні та певною мірою упереджені, а відтак потребує прискіпливої перевірки. Приміром, у тексті міститься зовсім інша версія загибелі героя нашої розвідки, ніж та, яку пропонують нам респонденти. Не співпадає так само і час, коли це відбулося.
Як вдалося достеменно з’ясувати, Сигізмунд Робак походив з Мозирщини (нині це Гомельська область Білорусі), їх спільної з В. Франковським малої батьківщини. За переказом, Сигізмунд Каетанович (або у місцевому, вже харківському варіанті – Антонович) Робак з’явився на світ у 1857 році в с. Кустовниця, що знаходилося в Мозирському повіті Мінської губернії [21] у родині відставного капітана російської армії [5, тема від 2.02.2018 р.]. Однак достеменно відомо, що Робаки володіли фільварком Нараївщизна (нині Наровчизна), який сьогодні є передмістям Мозиря, а до зниклого нині села Кустовниця, від якого, як з’ясував в ході своєї експедиції проф. І. Ю. Робак, збереглося лише кладовище, це далеченько. До того ж, на кладовищі упокоєне тільки відгалуження роду Робаків – Ромбаки.
Так чи інакше, Сигізмунд Робак скінчив Мозирську гімназію, отримавши за успіхи в навчанні золоту медаль, після чого подався до Києва, де поступив до Університету Святого Володимира навчатися на лікаря [23, с. 61]. Життя у цьому місті виявилося для небагатого шляхтича аж ніяк не казковим. Спочатку молодий студент жив з того, що продав отриману в гімназії золоту медаль, адже тоді це була не просто пам’ятна нагорода, але й коштовна річ зі щирого золота. Надалі для прожиття довелося щеплювати людей від віспи, працювати репетитором та гувернером дітей київських багатіїв [21].
Невдовзі скрутна ситуація значною мірою покращилася. У Харкові мешкав його заможний родич, який служив у місцевому католицькому костьолі ксьондзом, своїх дітей не мав і прихистив бідного студента [5, тема від 2.02.2018 р.], що випливає зі свідчення його онука, К. Р. Робака. З 11 жовтня 1880 р. Сигізмунд Робак переходить навчатися на другий курс медичного факультету Імператорського Харківського університету, про що маємо відомості зі списків студентів цього закладу [23, с. 61]. Про подальшу долю нашого героя розповідає Російський медичний список від 1891 р. Звідти ми бачимо, що Сигізмунд Антонович Робак завершив навчання в університеті й отримав звання лікаря 1885 року, після чого залишився працювати в Харкові [18, с. 182].
Історик харківської полонії Любов Жванко зауважує в одній зі своїх робіт, що Сигізмунд Робак мав потужну медичну практику, а також займався науковими студіями, брав участь у міжнародних науково-медичних заходах у таких містах як Лондон, Париж та Москва [2, с. 118]. Зокрема, коли 1897 року в Москві проходив XII Міжнародний конгрес лікарів, С. Робак став його учасником [33, s. 333]. Так само доктора Робака під іменем Зігмунт вказують серед найзначніших харківських лікарів польського походження в 1804-1939 роках [34]. З Російського медичного списку можна побачити, що Сигізмунд Антонович спеціалізувався на хворобах горла і вух, себто, на сучасний манер, був оториноларингологом [19, с. 340]. Серед робіт, які вдалося віднайти, «Случай стеноза гортани», «Случай ринолита» (1895) [16-17], «Об аденоидных разращениях в носоглоточном пространстве» (1897) [15], «К казуистике мастоидитов» (1903) (спільно з колегою-хірургом Б. Пржевальським, теж поляком, до речі) [14] тощо, усі вони ЛОР-спрямування.
З джерел маємо відомості, що Сигізмунд Робак опісля завершення навчання зайнявся приватною медичною практикою  – справою для того часу вигідною й грошовитою. Він винайняв будинок № 55 на Катеринославській вулиці, де й приймав хворих з 9-ї години ранку до опівдня та з 17-ї до 19-ї ввечері [26, с. 301]. Протягом п’ятигодинного проміжку лікар мав також дістатися та попрацювати в Харківській міській дитячій лікарні імені князя Д. М. Кропоткіна. Тривалий час він працював там позаштатним ординатором. Звичайно, це була шанована справа, але займатися нею лікарі мали безкоштовно. Для незаможного лікаря-початківця така досить поширена в Російській імперії волонтерська робота була не найкращим варіантом, але відкривала подальші, хоча й скромні, можливості. Принаймні, можна було напрацювати клієнтуру, адже всі прибутки лікареві давала приватна практика. На той час головою Піклувальної ради міської дитячої лікарні був його співвітчизник – поляк В. Франковський, а членом ради – М. Браїловський [8, с. 38]. Тому С. Робак міг розраховувати на солідарність і те, що вони  допоможуть йому почати трудовий шлях.
Харківська міська дитяча лікарня імені князя Д. М. Кропоткіна, улюблене дітище В. А. Франковського, традиційно страждала на переповненість. 1886 р. вона складалася з 4 відділень: «дифтеритного», скарлатинного, загального та коревого. Абсолютна більшість хворих на стаціонарі були інфекційними, і це було однією з характерних рис лікарні. Їх кількість сягала понад 80 %. Ясна річ, що лікар і сам ризикував заразитися. Тим більше, що інциденти з поширенням внутрішньолікарняної інфекції були непоодинокі [8, с. 1, 11, 13; 9, с. 7]. 
Номенклатура захворювань була доволі широкою, від простої ангіни до екзотичної сьогодні малярії, яка тоді в місті була досить поширеним захворюванням. Роль позаштатних ординаторів не була фіксованою, та їх могли залучати до будь-якого з відділень, так само, як і до амбулаторії по черзі. Утім, із наявних даних випливає, що С. А. Робак, скоріше за все, не працював в амбулаторії, бо тамтешні години прийому накладалися на час його приватного прийому, з якого той жив [3, с. 2]. Зауважимо, що тривалий час лікарі відвідували відділення один чи два рази на добу [1, Ф. 4. Оп. 120. Спр. 513. Арк. 1, 4-5, 7]. А це закономірно викликало невдоволення хворих та навіть скандали після потрапляння інформації про недбалість співробітників в місцеву пресу, від чого страждало реноме установи. Тому 1913 р. у відділеннях принаймні практикувалися неодмінні обходи-«візитації» лікарів зранку та ввечері [1, Ф. 4. Оп. 121. Спр. 607. Арк. 1-4]. 
Непростою робота була й внаслідок того, що головний корпус лікарні вже давно справив свій 100-річний ювілей, і, зрозуміло, він не був жодною мірою пристосований до потреб медичного закладу. Цей лабіринт маленьких кімнат раніше служив квартирою губернаторові. Тільки 1911 року споруду серйозно реконструювали з урахуванням вимог до медичного закладу. Але це не захищало від шуму, який весь час продукував сусідній величезний паровий млин, рештки якого і сьогодні височіють над тим районом [24, с. 24-26]. 
Робота в лікарні  була складною і через психологічний тиск. Щороку там помирала значна частка маленьких пацієнтів. Приміром, 1886 року ця частка склала 13 % або 73 дитини, переважно від трьох до восьми років [8, с. 10; 3, с. 27]. Тому конфліктів із батьками померлих пацієнтів і резонансних скандалів слід було очікувати, і вони траплялися часто-густо, будучи складовою роботи тогочасного педіатра. 
Крім дітей, приймали і дорослих, бо відповідних відділень з інфекційних хвороб у інших лікарнях не було передбачено. Приміром, 1916 року, під час Першої світової війни, прапорщик Грачов, який підхопив дифтерію у лазареті Червоного Хреста, був переведений до міської дитячої лікарні, яка мала відповідне відділення та досвідчених спеціалістів. До речі, тоді вояка оглядав оториноларинголог, який був тоді завідувачем дифтерійного відділення – доктор С. Робак [1, Ф. 4. Оп. 180. Спр. 783. Арк. 1]. Конфлікт у даному випадку також виник через непорозуміння з дитячим ліжком (а інших просто  на той момент не було), незважаючи на те, що хворий видужав.
Окрім інших занять, 1887 року С. А. Робак увійшов до складу Харківського медичного товариства, також дітища свого патрона В. Франковського. Нетривалий час з кінця травня по другу половину вересня 1889 року він обіймав у лікарні товариства відповідальну посаду лікаря-розпорядника [31, с. 308, 530]. Щодо нетривалості терміну роботи, то це за умов, які існували того часу, було цілком природно, бо за цю складну та відповідальну роботу матеріальна винагорода була невідповідно малою. Це призводило до чехарди із керівними кадрами в закладі [13, с. 191]. 
Втім, він і надалі лишався членом цієї поважної громадської організації товариства [7, с. XVIII]. Як свідчать джерела, С. А. Робак  отримав штатну оплачувану ординаторську посаду в міській дитячій лікарні тільки 1895 р., коли був призначений на посаду завідувача тифозним відділенням, яке раніше носило назву загального, [28, с. 315]. Цій лікарні він лишався вірним практично протягом усієї своєї творчої біографії. У відповідності до нових умов змінилися і години приватного прийому – з 10-ї до опівдня та з 18-ї до 19-ї [27, с. 184] години, аби встигати робити обходи та приділяти час хворим у лікарні. 
Період завідування тифозним відділенням для С. А. Робака тривав декілька років [9, с. 66; 10, с. 23; 4, с. 33]. Річний заробіток доктора на цій посаді на рубежі століть складав 500 рублів – суму дуже посередню. Під час чергування лікар забезпечувався ще й харчуванням [9, с. 46, 57], але ,зважаючи на прибутки від приватної практики, це був вже «пил на роялі». Внаслідок незадовільного забезпечення медики на початку ХХ ст. звернулися до міських урядовців із вимогою про підвищення зарплатні. І недаремно, адже 1913 р. вона склала вже 1200 рублів [11, с. 115] або 100 рублів щомісяця, а це вже якось мотивувало лікарський персонал. 
Рівень життя тогочасного лікаря можна оцінювати тільки в порівнянні з тогочасними цінами та заробітною платнею інших категорій містян.  Відповідно до підрахунків дослідника Д. М. Чорного, заробіток переважної більшості городян (кваліфікованих робітників, дрібних чиновників та службовців, учителів міських шкіл, поліцейських,  торговців тощо) перебував у діапазоні від 300 до 600 рублів щороку, чи, у перерахунку по місяцям, – від 25 до 50 рублів [32, с. 30-31]. Таким чином, С. А. Робак, будучи завідувачем відділення лікарні, може бути віднесений до верстви міського населення, яка мала вищий від середнього прибуток. 
З роздрібних цін 1913 р. виходить, що зарплатня ординатора лікарні імені князя Д. М. Кропоткіна давала змогу не економити на харчах і повсякденних промтоварах, але предмети розкоші, такі як автомобіль, були навряд чи доступні [13, с. 49]. Ще раз наголосимо, що не служба в комунальному лікувальному закладі, а приватна практика давала доктору Сигізмунду Робаку основний прибуток. У виданні «Słownik lekarzy polskich XIX wieku» П. Шарейка вказано, що лікар досяг добробуту та навіть певного багатства завдяки лікарській практиці  [33, s. 333]. У даному випадку зрозуміло, що йдеться про приватний прийом.
Минав час, змінювалися лікарі. Неодмінним співробітником дитячої лікарні залишався тільки Сигізмунд Робак, який у цьому поступався лишень вже згаданій сестрі милосердя А. Пержановській [4, с. 4]. Внаслідок цього, 1908 року  С. А. Робак у списку лікарів даної лікарні був записаний відразу після головного лікаря. Там вказувалося, що він є ординатором, надвірним радником та користувався правами державної служби [1, Ф. 4. Оп. 156. Спр. 1321. Арк. 60]. 
Тільки на початку ХХ ст. С. А. Робак врешті отримав посаду за своїм безпосереднім фахом, ставши завідувачем дифтерійного, або за тогочасним написанням, «дифтеритного» відділення [11, с. 38]. 1914 року дитяча міська лікарня імені князя Д. М. Кропоткіна існувала вже як два відділення – скарлатинне та дифтерійне, останнім з яких завідував лікарняний старожил колезький радник С. А. Робак. Інші ж відділення переїхали до Миколаївської лікарні, яка теж спеціалізувалася на інфекційних хворобах [24, с. 59].
Доктор Робак не тільки практикував  як ЛОР, а й брав участь в специфічних операціях, що мали стосунок до його фаху. Так, Б. Г. Пржевальський робив спільно з ним трахеотомію, коли дихальні шляхи хворої дитини були перекриті внаслідок захворювання [12, с. 6]. Так само С. Робак співробітничав зі знаним суспільним діячем та лікарем В. П. Бобіним [14, с. 49] та іншими. Відомо також, що на початку ХХ ст. Сигізмунд Антонович працював у місцевому училищі глухонімих, принаймні, є інформація про його роботу там за 1907 рік [29, с. 82-83]. Підробляв знаний дитячий оториноларинголог у приватній педіатричній клініці Мойсея Фабриканта [33, s. 333]. 
Як бачимо, для того, щоб отримати впевненість у завтрашньому дні, С. А. Робак довго і тяжко працював. І лише отримавши таку впевненість, одружився. Це сталося 1896 р., коли він подав керівництву рапорт, в якому містилося прохання дозволити йому шлюб із Марією Владиславівною Рафальською, також полькою-католичкою. Звичайно, дозвіл вже тоді був анахронізмом і формальним моментом, відмови бути де-факто не могло. 
На той момент лікареві було 39 років, і він уперше вступав до шлюбу [1, Ф. 4. Оп. 126. Спр. 1409. Арк. 1-2]. А от нареченій тоді було лишень 19 років [5, тема від 19 липня 2017 р.]. Вона закінчила Петербурзьку консерваторію, майстерно грала на роялі. Тоді частим гостем у домі Робаків був молодий І. Дунаєвський, який тоді навчався у Харківському музичному училищі, а потім проживав і працював у місті. У помешканні Робаків влаштовувалися музичні вечори за його участі. Марія Владиславівна, як тоді вимагав престиж, не працювала та сиділа вдома з п’ятьма дітьми, у чому їй допомагали дві іноземні гувернантки та слуги [6]. Робак-старший переймався, щоб його діти вивчали й знали історію Польщі [33, s. 333]. 
С. А. Робак із сім’єю міняє кілька квартир, і нарешті, опісля лютої чехарди, розміщується у власному будинку на вулиці Римарській, 1. Коли точно це сталося, достеменно невідомо, але точно до 1910 р. Ця статусна будівля розміщувалася в історичному центрі, і туди був проведений телефон [30, с. 99], що теж було тоді символом добробуту. Крім цього, родина практично повновладно користувалася дачею у Липовому Гаю, що була власністю родичів Марії Владиславівни.
1905 року, із початком війни проти Японії, доктора Робака призвали до армії [25]. З війни підполковник Робак повернувся вдало, хоча начальнику шпиталю підполковнику Робаку і довелося натерпітися та реально ризикувати життям [20].
Сигізмунд Антонович також відносно вдало пережив лихоліття 1917-1920 рр. Чота Робаків мала залишатися в Харкові, аби подбати про паралізовану літню матір дружини [33, s. 333]. С. А. Робак помер у Харкові в 1925 році. Перед смертю він підробляв ветеринаром та підхопив від коней інфекцію, від якої, в умовах відсутності антибіотиків, гнив живцем. 
За свідченням сина С. А. Робака Владислава, батько звів рахунки з життям за допомогою морфію. Його дружина, будучи ревною католичкою, цього не визнавала [5, тема від 19 липня 2017 р.] і вигадала свою версію. За нею, у 1918 році, С. Робак під час збору фруктів на дачі впав з дерева, після чого помер від струсу мозку [33, s. 333]. Після цього була експропріація будинку, яку відкладали лише з поваги до шанованого лікаря. Після його смерті дружина виїхала по Польщі, там само врешті опинилися й діти. 
Отож, Сигізмунд Робак став типовим зразком успішного міського лікаря великого університетського міста Російської імперії другої половини ХІХ – початку ХХ століття. Він завдяки тяжкій праці здобув добробут, і тільки вже на його базі створив сім’ю, яку забезпечив усім необхідним. І поштовх до цього дав йому знаний харківський лікар-філантроп В. А. Франковський. Взагалі харківській полонії була характерна солідарність співвітчизників, тісні стосунки та взаємодопомога, що сприяло життєвому успіху.
Література
1.	Державний архів Харківської області.
2.	Жванко Л. М. Полонія Харкова ХІХ – початку ХХ століття на сторінках польськомовних біографічних словників / Л. М. Жванко // Наукові праці історичного факультету Запорізького національного університету. – 2016. – Вип. 45. – С. 114-121.
3.	Краткий медицинский отчёт и хозяйственный по Харьковской городской детской больнице за 1888 год. – Харьков : б. и., б. г. – 53 с.
4.	Медицинский и хозяйственный отчёты по Харьковской городской детской больнице имени князя Д. Н. Кропоткина за 1901 год. – Харьков : Типография и литография Н. В. Петрова, 1902. – 78 с. 
5.	Особистий архів проф. Робака І. Ю. Листування з Кшиштофом Робертом Робаком.
6.	Особистий архів проф. Робака І. Ю. Листування з Кшиштофом Робертом Робаком. «Укрнет»-листування.
7.	Отчёт о деятельности Харьковского медицинского общества за 1911 год. – Харьков : М. Зильберберг и сыновья, 1913. – разд. раг.
8.	Отчёт по Харьковской городской детской больнице за 1886 год. – Харьков : Тип. М. М. Гордона, 1887. – 38 с.
9.	Отчёт по Харьковской городской детской больнице имени князя Д. Н. Кропоткина за 1897 год. – Харьков : Печатное дело, 1899. – 60 с.
10.	Отчёт по Харьковской городской детской больнице имени князя Д. Н. Кропоткина за 1900 год. – Харьков : Печатное дело, 1902. – 52 с.
11.	Отчёты городских больниц Глазной имени Л. Л. Гиршмана и Детской имени Д. Н. Кропоткина за 1913 год. – Харьков : Мирный труд, 1915. – 116 с.
12.	Пржевальский Б. Г. Случай острого инфекционного столбняка после огнестрельного ранения щеки / Б. Г. Пржевальский. – Харьков : Паровая Типо-литография М. Зильберберг и С-вья, 1901. – 10 с.
13.	Робак І. Ю. Організація охорони здоров’я в Харкові за імперської доби (початок XVIII ст. – 1916 р.) / І. Ю. Робак. – Харків : ХДМУ, 2007. – 346 с.
14.	Робак С. К казуистике мастоидитов / С. Робак, Б. Пржевальский // Труды Харьковского медицинского общества 1903 г. Вып. 2. – Харьков : Типография и литография Зильберберг, 1904. – С. 47-54.
15.	Робак С. Об аденоидных разращениях в носоглоточном пространстве / С. Робак // Труды Харьковского медицинского общества 1897 г. Вып. 2. – Харьков : Типография и литография Зильберберг, 1898. – С. 203-218.
16.	Робак С. Случай ринолита / С. Робак // Труды Харьковского медицинского общества 1895 г. Вып. 2. – Харьков : Типография и литография Зильберберг, 1895. – С. 37-44.
17.	Робак С. Случай stenosis laryngis / С. Робак // Труды Харьковского медицинского общества 1895 г. Вып. 2. – Харьков : Типография и литография Зильберберг, 1895. – С. 97-101.
18.	Российский медицинский список на 1891 год. – СПб. : Тип. Мед. департамента М-ва внутр. дел, 1891. – 453 с.
19.	Российский медицинский список на 1908 год. – СПб. : Тип. Мед. департамента М-ва внутр. дел, 1908. – 852 с.
20.	Собрание белорусской шляхты [Электронный документ]. – Режим доступа: http://www.nobility.by/forum/index.php?topic=255.15
21.	Собрание белорусской шляхты [Электронный документ]. – Режим доступа: http://www.nobility.by/forum/index.php?PHPSESSID=d78af93e97eeb8a08f432c9bfd2ff47b&topic=255.30
22.	Собрание белорусской шляхты [Электронный документ]. – Режим доступа: http://www.nobility.by/forum/index.php?topic=2205.msg12099#msg12099
23.	Список студентов и посторонних слушателей лекций Императорского Харьковского университета на 1880-1881 академический год. – Харьков : Университетская типография, 1880. – 90 с.
24.	Фавр В. В. Обзор харьковской городской лечебно-санитарной организации 1910-1914 гг.  / В. В. Фавр. – Харьков : Просвещение, б. г. – 72 с.
25.	Харьковские губернские ведомости. – 1905. – 9 июня.
26.	Харьковский календарь на 1886 год: (год четырнадцатый): с прил. картины, представляющей вид г. Харькова в начале нынеш. столетия / изд. Харьк. губерн. стат. ком. ; под ред. П. С. Ефименко. – Харьков : Тип. губерн. правления, 1885. – ХVII, 496, 185, 124, 43 с.
27.	Харьковский календарь на 1904 год: (год тридцать второй): с прил. пл. г. Харькова / изд. Харьк. губерн. стат. ком. ; под ред. М. И. Плещеева. – Харьков : тип. Гессен, Молчадского и Варшавчика, 1904. – 693 с.
28.	Харьковский календарь на 1897 год: (год двадцать пятый) / изд. Харьк. губерн. стат. ком. ; под ред. В. В. Иванова. – Х.: губерн. тип., [1897]. – 882 с.
29.	Харьковский календарь на 1908 год: (год тридцать шестой) / изд. Харьк. губерн. стат. ком. – Х.: тип. губерн. правления, 1908. – 392 с.
30.	Харьковский календарь на 1911 год: (год тридцать девятый) / изд. Харьк. губерн. стат. ком. – Харьков : Тип. губерн. правления, 1910. – 536 с.
31.	Харьковское медицинское общество (1861-1911): Очерки его пятидесятилетней деятельности / Под ред. С. Н. Игумнова. – Харьков : Типография и литография М. Зильберберг и С-вья, 1913. – V, 539 с.
32.	Чорний Д. М. Міста Лівобережжя України наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст.: автореф. дис. … д-ра іст. наук: 07.00.01 / Д. М. Чорний ; Харк. нац. ун-т ім. В. Н. Каразіна. – Харків, 2008. – 44 с.
33.	Robak Zygmunt // Słownik lekarzy polskich XIX wieku. W 6 tomach. T. 3 / Piotr Szarejko. – Warszawa : Wydawnictwo Naukowe Semper, 1995. – S. 333-334.
34.	Skowyra М. Polacy na Wydziale Lekarskim Charkowskiego Uniwersytetu Imperatorskiego / М. Skowyra // Kurier Galicyjski [Электронный документ]. – Режим доступа: http://www.kuriergalicyjski.com/historia/upamietnienia/5814-polacy-na-wydziale-lekarskim-charkowskiego-uniwersytetu-imperatorskiego

Наукове видання

Наукові обрії – 2018: матеріали наукових конференцій студентів і молодих науковців, проведених кафедрою суспільних наук ХНМУ та Центром медичного краєзнавства 
у 2017-2018 рр. 

Відповідальний за випуск: Робак І.Ю.
Редактор: Демочко Г.Л.
Підписано до друку 21.09.2017?????. Формат 60×84 1/16
Папір офсетний. Друк цифровий.
Ум. друк. арк. ????. Ум. вид. арк. ?????.
Наклад 100 прим. Замовлення № 1423.

Редакційно-видавничий відділ ХНМУ
61022, м. Харків, пр. Науки, 4
Тел./факс: (057)707-72-11

Надруковано у друкарні ФОП Тарасенко В.П.
Свідоцтво №24800170000043751 від 21.02.2002 р.
61124, м. Харків, вул. Зернова, 6/267.
Тел./факс: (057)52-82-11