Ільїн В.Г., Сич Д.О.
ГЕНДЕРНИЙ АСПЕКТ ФОРМУВАННЯ МЕДИЧНИХ КАДРІВ В ПІСЛЯВОЄННОМУ СРСР

Становище жінки залишається актуальною проблемою. За даними Міжнародної організації праці, у 2018 р. частки працюючих жінок і чоловіків в світі відповідно склали 48 і 75 % [1, p. 1, 9]. Водночас, зарплатня жінок на 24 % менше, ніж у чоловіків. Звіт МОП констатує, що існування «жіночих» професій є результатом дискримінації в сфері оплати праці [ibid., p. 67]. 
Стан експлуатації породжує стереотипи, згідно яких низькооплачувана робота чи роль домогосподарки сприймаються як щось властиве природі жінок. 
Тим не менш, саме стереотипним мисленням, а не соціальними умовами, наразі популярно пояснювати гендерну дискримінацію. Тому важливо з’ясувати об’єктивні причини, що формують сталі гендерні ролі. Сприятливим полем такої розвідки є стратифікація за гендерною ознакою в медичній сфері.
Медицина перетворюється на «жіночу» професію після Другої світової війни. 1945 року питома вага жінок сягнула 52 % в загальній кількості працюючих в УРСР і 85,5 % – в охороні здоров’я [2, с. 34]. Ці показники збереглися до 1990 р. [там само, с. 36]. Тоді серед жінок лікарями були 67 % [там само, с. 38]. Зростання частки жінок в медицині пояснив хірург-ортопед В.Ю. Голяховський: «После революции 1917 года число женщин-врачей росло в Советском Союзе параллельно с уменьшением врачебного заработка... Мужчины стали вынужденно выбирать себе более оплачиваемые специальности... А женщины занимали образующийся вакуум работ. Политика эмансипации женщин тоже способствовала их притоку в освободившиеся места... В годы войны с Германией (1941–1945) почти все врачи-мужчины и многие женщины ушли на фронт. Медицинские институты тогда выпускали до 90 процентов женщин-врачей. Война и сталинские репрессии уничтожили около двадцати миллионов молодых мужчин. В 1950-е годы женщины составляли около 70 процентов всех врачей» [3]. 
Водночас, В.Ю. Голяховський не пояснює причину збільшення кількості лікарів – створення загальнодоступної й безкоштовної охорони здоров’я. 
І сьогодні жінки складають більше 60 % співробітників кафедр ХНМУ, а частка яких різко скорочується по мірі руху вгору службовими сходами. Якщо серед лаборантів університету жінки становлять 85 %, то серед завідувачів кафедр їх – тільки 39 % [4, с. 137]. «Чоловічою» традиційно залишається престижна хірургія (72–100 %). Жінки активно задіяні в спеціальностях, що традиційно вважаються «жіночими»: педіатрія (80 %), акушерство та гінекологія (79 %), дитячі інфекційні хвороби (89 %).
Спостереження медиків доповнюють розуміння причин розподілу спеціальностей: «Хирургия – это мужская специальность. Особенно ортопедическая хирургия – операции на костях и суставах. Они требуют такой физической силы и такой энергии, на которую способны редкие женщины... А в Советском Союзе, при тяжелом повседневном быте, женщины были страшно перегружены семейными и домашними заботами. Рожать, воспитывать детей, стоять в очередях, готовить, стирать, убирать и к тому же быть хорошим хирургом – задача непосильная. В медицине даже есть такая поговорка: «Женщина-врач – это не женщина и не врач» [3]. 
Втім, масова підготовка лікарів після війни сприяла розширенню можливостей для жінок, серед яких з’явилося чимало керівників. У Харкові це: очільниця лабораторії клінічної генетики О.Я. Гречаніна, директорка Інституту терапії Л.Т. Мала, заступниця директора ХМІ В.Ф. Матвєєва, головна лікарка офтальмологічної лікарні Т.І. Коваленко, директорка НДІ охорони здоров’я дітей та підлітків О.І. Корнілова, завідувачка кафедри психіатрії ХМІ Н.П. Татаренко, головна лікарка інфекційної лікарні Т.І. Шапошникова.
Перетворення лікаря на «жіночу» професію в СРСР зумовлювалося: політикою емансипації жінки; демографічними змінами та масовою підготовкою лікарів під час Другої світової війни; цілями радянської охорони здоров’я, можливості для реалізації яких виникли після війни; падінням життєвого рівня пересічної більшості радянських лікарів. 

Список літератури
1.	World Employment and Social Outlook: Trends 2019. International Labour Office. – Geneva: ILO, 2019. – 121 p.
2.	Галаган В. Я. Советская женщина: портрет в ретроспективе / В. Я. Галаган. – К. : О-во «Знание» УССР, 1990. – 48 с.
3.	Голяховский В. Ю. Путь хірурга. Полвека в СССР / В. Ю. Голяховский [Електронний ресурс]. –  Режим доступу: goo.gl/MhEAQz.
4.	Марущенко О. А. Гендерная стратификация кафедральных коллективов в высшей медицинской школе / О. А. Марущенко, М. А. Сиверчук // Гендер. Екологія. Здоров’я: матеріали IV Міжнародної науково-практичної конференції. – Х.: ХНМУ, 2015. – С. 136–137.