«СВЕДЕНИЯ ОБ ОРГАНИЗАЦИИ В УЕЗДЕ МЕДИЦИНСКОЙ ПОМОЩИ И ОБРАЗОВАНИЯ» – НЕОЦІНЕННИЙ ТВІР З ІСТОРІЇ МЕДИЦИНИ ЗМІЇВЩИНИ
Альков В. А., Робак І. Ю.
Харківський національний медичний університет
(м. Харків)

Історія медицини та охорони здоров’я сьогодні є доволі популярним напрямом студій з історії науки, що ведуться лікарями та істориками. Втім, здебільшого вивчаються міста та регіони, а не робота сільських медиків, які обслуговували переважну більшість населення. Праць про надання медичної допомоги селянству, цього головного виробника Російської імперії, зовсім небагато, і ми, внаслідок цього, не бачимо будь-якої повної картини. При цьому, специфіка медичного краєзнавства спонукає до вивчення стану здоров’я населення, роботи медичних установ тощо саме на локальному рівні. Коло дослідників цього специфічного напряму вузьке навіть сьогодні [5, c. 17-18].
А що ж тоді казати про початок ХХ ст., тобто часи пізньої Російської імперії? Не можна сказати, що тоді не переймалися краєзнавством, але праць з історії села, а тим більше медичної допомоги в сільській місцевості, не було. Якісь елементи аналізу можна зустріти в щорічних звітах за повітами, але вони, безсумнівно, є джерелами з історії охорони здоров’я на селі, а не історико-краєзнавчими роботами. На їх основі було створено й історико-медичні праці, приміром, «Краткий очерк деятельности Харьковского губернського земства по медицинской части» [4], але там простому селянину уваги практично не приділено. У таких умовах значно ранішим, неоціненним і унікальним твором із цього напряму є «Сведения об организации в уезде медицинской помощи и образования», де йдеться про Зміївський повіт Харківської губернії з ліричними відступами по губернії загалом, причому охоплений значний проміжок часу з середини ХІХ століття і до часу написання, про який можна говорити лише приблизно. Документ зберігається в фонді Зміївської повітової земської управи Державного архіву Харківської області.
Залишимо в стороні таку царину як освіта та зосередимося на аналізі висвітлення невідомим автором медичних проблем. Оповідь відкриває змалювання природних умов та головних хвороб, серед яких були особливо поширені ревматизм і сифіліс внаслідок сирості та розташування військових частин відповідно. Наголошується на значній ролі військових лазаретів середини ХІХ століття на противагу цивільним закладам. Йдеться і про золотуху, яку, за висновком автора твору, спричиняли складні умови життя селян. Як приклад, він вказує, що «жінки навіть взимку часто прали на босу ногу в річках».
Надзвичайно цінною виглядає інформація про сільські методи лікування та псевдолікування, які просто не відбилися деінде. Наприклад, укуси змій, а це здебільшого були гадюки, «лікували» «деревною олією», куди іноді пускали тарантулів. Однак останні стали зникати, тому зникла і ця практика. Після укусу скажених тварин селяни лікувались відразу трав’яним настоєм. Про таке лікування були згадки, які дійшли до автора твору в формі усної історії. Рану припікали ляпісом та перев’язували. Внутрішньо вживали спеціальні настоянки. Такий спосіб був розповсюджений у Зміївському та Куп’янському повітах, хоча якихось підстав довіряти йому не було. «Видужання» означало, що тварина, що вкусила, просто не була хвора.
У с. Лозовеньці від сказу «лікували» двоє селян за допомогою настоянки та вирізання нариву під язиком. По двоє працювало також неподалік – у Балаклеї та Замості.  В основному, лікування обмежувалось лише настоянками. У селах Борках, Гєєвці, Мєловій, Добролюбівці, Вєрхобереках, Гуляй-полі, Леб’яжому та в слободі Преображенській цим займалися по одному селянину.
 Сибірська виразка найчастіше траплялась у місцевостях поблизу річок. Найчастіше захворювали майстри з обробки шкіри та селяни, що знімали шкіру з мертвих тварин. Лікували просто. Приміром, у Михайлівці Шебелінської волості нарив вирізали та припікали розчином купоросу, робили компреси з болиголовом. За твердженням автора, це практикувалося місцевою селянкою. У Лозовеньці так лікували місцевий священик та паламар. Фельдшери робили так само. Це начебто діяло не пізніше двох днів від початку хвороби, інакше хворий гарантовано вмирав.
Курячу сліпоту, яка  була наслідком бідності та голодування, також лікували своєрідно. Хворі могли страждати настільки, що з заходом сонця вимушені були ночувати там, де він їх застала ніч, хоч у полі. Вони намагались лікувати хворобу переляком, вночі штовхали хворого до ями. Істеричні припадки з криками називали «клікушество» або крикливство. Воно було розповсюджене в селах з російським населенням, натомість українцям дошкуляв сифіліс. У с. Верхобереки хворих на крикливство було до 100, з них лише 5 – чоловіки. Припадки були доволі різноманітні.  Хворі не виносили духоти, тютюнового диму, ладану, довгого стояння в церкві та перевтоми. Один із хворих, хазяйновитий селянин з с. Мєлового, що захворів у 30-х роках ХІХ ст., кричав 20 років, потім на 10 років перестав. Хвороба повернулась, але останні 5 років він був здоровий.  Він звертався до лікарні, але допомогти йому не змогли. Крикливство було «заразним» для людей з вразливою психікою.
Щодо офіційної медицини, яка значно краще висвітлена в історіографії, зазначається, що в Змійові діяла земська міська лікарня з лікарем та двома фельдшерами. Там жив також інший лікар, але інших закладів не було. Діяли й аптеки. Неподалік, у Чугуєві, працювала військова лікарня з кількома лікарями та фельдшерами. Земські лікарі також проживали в Змієві, слободі Олексіївці та с. Преображенському. У волостях діяли фельдшери, та якщо волость була маленька, то фельдшер міг обслуговувати й 2-3. Земські лікарі відвідували свої райони відповідальності 1-2 рази на рік, та ефективно діяти при такій розпорошеності та кількості населення було неможливо. Стверджувалося, що вони фактично не приносили користі.
Деякі фельдшери не були офіційними та довіри їм не було. Вони хоч і жили в селах, та лікуванням майже не займались, будучи, по суті, селянами. Земські ж фельдшери постійно їздили від села до села. Але не всі були такі свідомі. Автор вказує, що деякі земські фельдшери випивали, інші тримали біля воріт цепних псів, аби не підходили хворі, а приймали лише з листом від волосного правління. Втім, можна побачити навіть певні елементи громадянського суспільства. Приміром, у Верхобереках неписьменний староста винайняв фельдшера, який дійсно працював з ранку до ночі в своєму домі, та навіть влаштував свою аптеку. У с. Преображенському також діяла аптека, що утримувалась коштом громади. Там постійно працювала жінка-фельдшер [2, арк. 1-10]. Узагалі, часто-густо нефаховий фельдшеризм був серйозною проблемою того часу [1, c. 134]. Але це було значно краще, аніж нічого.
Що ж особливого в цьому творі, багато в чому схожому на оповідання, зокрема й за обсягом? Це перша відома праця, що спеціально піднімає питання медичного обслуговування населення та повсякденного життя селян на теренах Харківської губернії, тобто питання історико-медичного краєзнавства. Порядок денний, який цікавив таємничого автора, швидше за все земського адміністратора чи лікаря, надзвичайно актуальний сьогодні, коли науковців цікавить людський зміст історії [3], що ставить у центр історичного аналізу людину з її світоглядом та поведінкою. Відповідно, непересічною є інформативна цінність даної невеличкої роботи, що дозволяє нам побачити повсякденну картину надання медичної допомоги пересічному селянину.
Джерела та література:
1.	Альков В. А. Проблеми та здобутки сільської охорони здоров’я на Харківщині імперського часу та доби революційних потрясінь // Гуржіївські історичні читання. 2014-2015. Вип. 8-9. С. 130–135.
2.	Державний архів Харківської області. Ф. 309. Оп. 1. Спр. 33. 13 арк.
3.	Коляструк О. А. Історія повсякденності як об’єкт історичного дослідження: історіографічний і методологічний аспекти. Харків: Курсор, 2008. 122 с.
4.	Краткий очерк деятельности Харьковского губернського земства по медицинской части. Харьков: Тип. Губернского земства, 1918. 55 с.
5.	Робак І., Демочко Г. Медичне краєзнавство: витоки, місце, перспективи // Всеукраїнська наукова конференція «Історичні регіони України: минуле та сучасність». Харків: [Б. в.], 2013. С. 17–19.