ПРОФІЛАКТИКА СИНДРОМУ ЕМОЦІЙНОГО ВИГОРЯННЯ МЕДИКІВ ПІД ЧАС ПРОФЕСІЙНОГО НАВЧАННЯ
С.А.Усенко, Н.М.Красножон, С.Г.Усенко
Харківська медична академія післядипломної освіти, 
Артемівське медичне училище
Харківський національний медичний університет

Стан здоров’я нації є показником цивілізованості держави, яке віддзеркалює соціально-економічне становище суспільства. Згідно з резолюцією ООН здоров’я населення вважається головним критерієм ефективності і доцільності всіх сфер господарської діяльності. А здоров’я молоді відноситься до найважливіших медико-соціальних проблем. За оцінками фахівців близько 75% хвороб у дорослих є наслідком умов життя в дитячі та молоді роки. Від нього у найближчі роки буде залежати формування трудового та інтелектуального потенціалу України. На вимогу Міжгалузевої комплексної програми „Здоров’я нації” було передбачено збільшення та відновлення резервів здоров’я через формування науково обґрунтованої системи здорового способу життя. Разом з тим, на Європейській конференції ВООЗ (2005 р.) зазначено, що стрес, пов’язаний з виконанням роботи, є важливою проблемою значної кількості працівників у ЄС. 
У 1984 році американськими вченими C.Maslach та S.E.Jackson стан фізичного, емоційного та розумового виснаження, що виникають у професіях соціальної сфери (лікарі, медичні сестри, державні службовці, управлінці) і який має 3 складові: емоційне виснаження, деперсоналізацію та редукцію професійних досягнень назвали синдромом емоційного вигоряння. Міжнародна класифікація хвороб (МКХ – 10) відносить його до рубрики Z73 – „Стрес, що пов’язаний з важностями підтримки нормального способу життя”. Цей процес виникає у окремі періоди професійного розвитку особистості і розглядається як „хвороба спілкування” серед представників професій типу „людина – людина”.
Нами, з метою дослідження процесу професійної адаптації, було проведено визначення психофізіологічних якостей та психофізіологічних функцій підлітків, які засвоюють спеціальність „Сестринська справа” та розроблено комплекс заходів із запобігання розвитку синдрому емоційного вигоряння. У ході динамічного спостереження протягом дворічного терміну навчання знаходились студенти-підлітки Артемівського медичного училища.
Професіографічний аналіз діяльності медичної сестри головні професійні вимоги: координовані руки обома руками, прийняття правильних рішень при раптовому виникненні складних робочих ситуацій, швидке пристосування до зміни робочих об’єктів або ситуацій, зберігання високої працездатності незважаючи на присутність інших осіб і несподіваних вражень, швидке переключення з однієї робочої ситуації на іншу.
Психофізіологічними якостями для забезпечення виконання діяльності є: сила та рухомість нервових процесів, концентрація, обсяг і сталість уваги, короткочасна числова і текстова пам’ять. Інтелектуальний компонент зорієнтовано на спілкуванні з пацієнтами та колегами, аналіз лікарських призначень та їх виконання, спостереження за станом хворих. Сенсомоторна складова полягає у стереотипній розумовій праці за заданою програмою.
Вивчення сили і рухомості нервової системи проводилось за загальноприйнятими методиками. Було встановлено, що латентний період простої зорово-моторної реакції (ЛПЗМР) достовірно знижувався з 220,80±6,92 мс на початку періоду навчання до 176,66±4,77 мс в середині (Р<0,001) і склав 157,34±2,69 мс наприкінці навчання (Р<0,001), що свідчить про збільшення сили процесу збудження. При цьому число розгальмованих диференціровок (ЧРД) достовірно знижувалося з 23,00±1,88% на початку навчання до 16,83±1,72% в середині (Р<0,05) та до 12,17±1,47% наприкінці навчання (Р<0,05), що можна оцінювати як позитивну динаміку рухомості нервових процесів. Індекс сили нервових процесів збільшувався з 0,94±0,019 на початку навчання до 1,04±0,020 в середині навчання (Р<0,001) і до 0,99±0,021 наприкінці навчання, що підтверджує позитивну динаміку змін у ЦНС за даною властивістю нервових процесів.
Вивчення сталості підсистеми професійно значущих якостей проводилось за показниками денної та тижневої динаміки психофізіологічних функцій. При відносній стабільності досліджених показників протягом дня і протягом тижня, на всіх етапах навчання у тижневій динаміці суттєво скорочувався ЛПЗМР з 244,91±10,34 мс до 196,69±8,15 мс (Р<0,01) на початку навчання, з 194,60±7,20 мс до 158,72±5,41 мс (Р<0,01) у середині з 165,74±3,89 мс до 148,94±3,43 мс (Р<0,01) наприкінці навчання. Це є свідченням недостатньої готовності фізіологічних систем підлітків до початку тижневого циклу навчання з домінуванням процесу гальмування на початку тижня і посилення процесу збудження наприкінці тижня. Процес навчання має складний динамічний характер по формуванню адаптаційно- компенсаторних механізмів, спрямований на оптимізацію відносин у системі „підліток – навчальне середовище”. При відсутності адекватних дій може розвинутися синдром хронічної втоми, в етіопатогенезі якого є наявність хронічного стресу та психоемоційного напруження. А у подальшій роботі, за наявності такої психологічної риси більшості медичних працівників, як емпатія, можливий розвиток професійного вигоряння.
Таким чином, нами розроблено комплекс заходів, направлених на збереження оптимального рівня фізичної і розумової працездатності, тренування саморегуляції психоемоційних реакцій в стресових ситуаціях, профілактику перевтоми, психосоматичний і нервово-психічних захворювань, формування здорового способу життя.
Проблема оптимізації розумової працездатності, як одного із головних критеріїв процесу навчання має включати:
-	розробку раціональних режимів навчання;
-	складання оптимальних гігієнічних умов розумової діяльності;
-	розробку психолого-педагогічних засобів, що підвищують учбову активність та оптимізують засвоєння знань, вмінь та навичок;
-	обґрунтування психологічних принципів навчання;
-	впровадження професійно-прикладної фізичної підготовки, комплексів вправ для ранкової та виробничої гімнастики;
-	застосування прийомів самомасажу і заспокійливих форм аутогенного тренування.