Міністерство охорони здоров'я України
ДВНЗ "Тернопільський державний медичний університет
імені І.Я.Горбачевського МОЗ України"
Навчально-науковий інститут  моделювання  та аналізу патологічних процесів

УКРАЇНСЬКА ПРОФЕСІЙНА МОВА: ВСТОРІЯ І СУЧАСНІСТЬ
Матеріали II регіональної науково-практичної конференції 
23-24 червня 2016

Тернопіль
ТДМУ
"Укрмедкнига"
2016

Українська професійна мова: історія і сучасність: Збірник матеріалів регіональної науково-практичної конференції. - Тернопіль: ТДМУ, 2016. - 80 с.

ДВНЗ "Тернопільський державний медичний університет імені І.Я.Горбачевського МОЗ України", 2016

ТВОРЧИЙ ДОРОБОК 
УКРАЇНСЬКИХ ПИСЬМЕННИКІВ-ГУМАНІСТІВ
УДК 82-3:165.742:61-051(477)
Фоміна Л. В., Скорбач Т. В., Семашко А. А., Калініченко О. В., Кулікова І. І.
м. Харків

У наш час розбудови незалежної України чільне місце посідає дослідження процесів, що розкривають глибину духовності нації. Зокрема, літератори збагачують мову, несуть українцям просвіту та знання, а лікарі докладають багато знань і зусиль для того, щоб покращити санітарно-гігієнічні умови життя, попередити хвороби, зберегти здоров’я людей. Медики не лише сумлінно виконують свій лікарський обов’язок, а й поєднують його з письменницькою працею, що проявляється в різних жанрах художньої літератури. Надбання письменників-медиків України включає прозу, поезію, драматургію, мемуаристику, гуморески та науково-популярну літературу. Письменники-лікарі урізноманітнили художні твори медичною проблематикою. Саме вони створили художній образ лікаря в сучасній літературі та присвятили свої книги професійній сфері, історії медицини та пацієнтам, яких вони зцілювали словом. 
Творчість Остапа Вишні за своїм значенням є унікальною. Він – гуморист і сатирик зі світовою славою, який заохотив мільйони людей до читання української літератури. Письменник вважав, щоб «мати право з людини посміятися, покепкувати, треба любити людину більше, ніж самого себе» [6, с. 7]. Саме такою людиною, на наш погляд, був і він сам.
Обрати свій вірний шлях у житті – це найважливіша мета людини. Без мети неможливе майбутнє кожної цілеспрямованої людини. 
Максим Рильський щиро згадував Павла Михайловича Губенка, наголошуючи, що «він світив, як сонце, до нього люди тяглись, як до сонця. Він умів і гриміти, як грім, і того голосу боялись усі плазуни й негідники» [9, с. 328]. Губенко закінчив Київську військово-фельдшерську школу. Після закінчення навчання аж до 1917 р. працював фельдшером у київській залізничній лікарні, де його полюбили всі: і колеги, і пацієнти, які залюбки чекали його чергувань. У залізничних шпиталях лікувався особовий склад Української Галицької армії, Дієвої армії Української Народної Республіки. Губенко-лікар зробив швидку кар’єру. Він обіймав посаду начальника медично-санітарного управління Міністерства залізниць УНР. 
Остап Вишня був комунікабельною людиною, умів поговорити з людьми, розвеселити смішними історіями, що їх тут же вигадував. А ще Остап Вишня – вірний друг і товариш. Його знайомі оповідають, що він рятував своїх товаришів матеріально й гумором у підвалах ЧК і в концтаборі на Печорі. Павло Губенко від природи був талановитою людиною. За фахом лікаря він працював майже десять років, та доля спрямувала його іншим шляхом, письменницьким. І в наш час усмішки письменника лікують і звеселяють душі людей.
Вагомий внесок у розвиток медицини й літератури зробив Степан Васильович Руданський – відомий український поет, перекладач античної літератури, професійний лікар. Микола Костомаров називав його «талановитою людиною». За ним також закріпилося ймення «поетолікар». Його одночасно цікавили професія лікаря й професія письменника, бо головною для нього залишалася увага до людини. Українці знають його дотепні співомовки, захоплюються віршами та не всі знають про зв'язок Степана Васильовича з медициною.
Руданський у 1856 р. приїздить до Петербурга, вступає до Медико-хірургічної академії, що була осередком передової науки й культури. В академії в 1850-х рр. працювали Сергій Боткін, Іван Сєчєнов та інші молоді передові вчені, де підтримувався традиційний інтерес до літератури й мистецтва. Степан Руданський – обдарований стипендіат Петербурзької медично-хірургічної академії, лікар. Бідних він лікував безкоштовно, завжди був їхнім заступником, а також мужньо протистояв власній хворобі, вирізнявся сміливістю. 
С. Руданський працював карантинним лікарем у Ялті в порту, обіймав посаду службового лікаря кримських маєтків князя С. М. Воронцова, де його дуже шанували. Він був справжнім гуманістом, адже зробив об’єктом своєї уваги душу людини (як письменник), здоров’я людини (як лікар). 
Ім’я Юрія Івановича Липи відоме серед когорти українських письменників. Гуманність була визначальною рисою його творчості. Він поєднував лікарську діяльність з письменництвом. Навчався в Харківському університеті (1888 р.). Мешкаючи на Слобожанщині, захопився українськими державотворчими ідеями. Почав писати твори. Увесь час Іванові Липі вдавалося поєднувати лікарську діяльність з письменництвом. У 1902 р. були опубліковані його новели «Чорна жінка» та «Основи самотності». Друкувався в українських періодичних виданнях «Дім», «Народ», «Правда», «Буковина». Мешкав на Західній Україні у Винниках, де займався літературною працею, а на життя заробляв лікарською практикою. 
Олександр Кіцера, подібно дбайливому лікарю, тримав руку на пульсі життя. Олександра Кіцеру доля наділила лікарським і письменницьким талантом. Лікар, педагог, професор Львівського медичного університету імені Данила Галицького О. Кіцера – автор книги «Лицарі пера і скальпеля». Він написав низку нарисів-есе, присвячених лікарям-письменникам, від Євангеліста Луки до Миколи Амосова. Це Степан Руданський, Антон Чехов, Михайло Булгаков та ін. 
Лікар – людина всіма поважна, бо вона дарує життя та здоров’я людям. Одним з таких, на наш погляд, є Микола Амосов – відомий учений і хірург, кібернетик. У своїх творах він розповів про те, що таке хвороба, як протидіяти їй, про відмінний засіб від хвороб та старості, про тренування тіла та цікаві заняття для душі й розуму. Амосов писав: «Декілька скрізних тем цікавили мене зі студентських років. Хірургія була серед них головною, але не першою – доля поставила мене на неї перед війною. Але я чесно служив хворим більше піввіку, багато що зробив, написав, отримав увагу й нагороди» [2, с. 1].
Микола Михайлович Амосов, видатний спеціаліст із грудної хірургії, широко відомий за кордоном. В Україні його знають як відомого хірурга та автора багатьох творів про лікарів. Крім хірургії, Амосов приділяв увагу сучасним проблемам медичної, біологічної та психологічної кібернетики. Свою медичну практику він описав у таких книгах, як: «Думки і серце» (1964 р.), «Записки польового хірурга» (1975 р.), «Роздуми про здоров’я» (1977 р.), «Здоров’я і щастя дитини» (1979 р.), «Подолання старості» (1996 р.), «Моя система здоров’я» (1997 р.), «Голоси часу» (1998 р.), «Роздуми» (2000 р.), «Енциклопедія Амосова» (2002 р.), «Мій світогляд» (2003 р.). 
Амосов був Людиною з великої літери. У повісті «Думки і серце» Микола Амосов розповідає про медицину, розкриває сутність творчості хірурга, який оперує на серці. Він показує, як людина, яка йде невторованими шляхами, шукає, сумнівається, помиляється, перемагає в боротьбі за найцінніше на землі – життя людини. Як ми бачимо, твори Амосова відображають психологічні особливості лікарської праці, що пов’язані з відповідальністю за життя людей.
Багато сучасних українських письменників присвятили свої твори «людям у білих халатах». І, мабуть, не випадково. Справа лікарів дуже складна, тому тільки сильна за духом людина може брати на себе відповідальність за чуже людське життя. 
Книга Дмитерка Л. Д. «Крізь дні і ночі» присвячена нелегкій праці лікарів швидкої допомоги, що потребує від них особливої самовіддачі й жертовності. Головний герой твору – молодий лікар Андрій Ващенко, працівник швидкої допомоги, ентузіаст своєї справи, який віддає всього себе праці.
Роман Юрія Юрійовича Шовкопляса «Людина живе двічі» цікавить перш за все роздумами письменника про долю героїв-медиків, трактуванням їх професійного обов’язку та моральної відповідальності лікаря перед суспільством. Образ Сергія Антоновича Друзя, головного героя роману, приваблює нас колосальною працездатністю, безмежною самовідданістю своїй справі. Його м’якість і любов до людей приховані за зовнішньою сухістю та аскетизмом. Друзь під час операції здійснює професійний та людський подвиг: уперше в інституті оперує на серці, бо це був єдиний шанс урятувати хворого. Книга присвячена напруженій боротьбі лікарів за життя тяжкохворої людини. У творі багато роздумів про місце кожного в боротьбі за завтрашній день, про пошуки нових шляхів у науці, про людяність. «Здорову людину кожний міряє на свій аршин. А для хворої хіба ж особиста міра годиться?» – розмірковує автор роману.
Автор оповідань та новел Є. Товстуха – дипломований лікар-фітотерапевт з великим досвідом, людина, відома в усій Україні. У його оповіданнях та новелах ідеться про медичні будні як самого автора, його колег, так і пацієнтів, що поспішають на допомогу хворим людям. 
В Україні написано багато художніх і науково-популярних творів, де оспівується й возвеличується праця лікарів. Один з них – «Професор Буйко» Якова Баша. Який гуманізм, героїзм і разом з тим стриманість притаманні головному герою – професору Буйку! Хоч і доводилося оперувати йому без білого халата, що є символом чистоти, але самої чистоти він не втратив ні в мирний час, ні на війні. Він вилікував від ран і врятував від евакуації багатьох своїх земляків і підтримував у них віру й надію в перемогу, дарував їм душевне тепло. І помер із честю. Хіба не гідний цей образ для наслідування?!
У своїх творах Павло Юхимович Бейлін багато приділяв уваги образам лікарів, бо й сам був лікарем-хірургом. Зокрема, у повісті «Рік щастя» він пише: «Білий халат для лікаря – як дзеркало душі», а у творі «Поговори зі мною, лікарю» стверджує, що «справжній лікар – це насамперед людина, а вона повинна бути й розумною, і красивою, і доброю». 
Лікар відповідає за долю хворих, за їх власне життя. Напевно, немає нічого більш почесного й благородного, як виборювати життя. Доказом цього є роман Юрія Михайловича Мушкетика «Крапля крові», де автор розповідає про медичних працівників. Головний герой твору – професор Прокіп Гордійович Холод, людина високої моралі та людяності. Оцінюючи своє життя, він розмірковує, що «мабуть, нікому б і на думку не спало просвічувати рентгенівським промінням його совість», бо чистий він перед людьми й Богом. Служіння людям, сердечне ставлення до них – для Холода навіть не норма поведінки, а глибока внутрішня потреба. Він лікував людей, а тому щастям для нього було відчуття того, що він урятував чиєсь життя.
І сьогодні гуманна професія лікаря захоплює сучасних письменників. Серед них й Ірен Роздобудько. Кожна її книжка – це частина життя самої письменниці. «Лікарняна повість» – це оптимістична історія про те, як почати цінувати найдорожчий Божий дар – здоров’я, як довіритись тим, хто робить свою справу. Серце стискається від співчуття й страху за головну героїню, у якій пізнаємо саму авторку. Оптимізм та самоіронія рятує письменницю в дуже небезпечних життєвих ситуаціях. «Лікарня – це такий будинок, де змінюється життя» [10, с. 156]. Письменниця дуже щиро, відверто поділилась із читачами тим, що може чекати в житті на кожного з нас, як почати життя заново.
Отже, письменники-гуманісти, які, поєднували лікарську працю з творчістю, зробили й роблять свій вагомий внесок у розвиток медицини та художньої літератури.

ЛІТЕРАТУРА
1.	Амосов Н. М. Мысли и сердце : повесть / Н. М. Амосов. – Изд. 2-е. – Москва : Молодая гвардия, 1976. – 319 с. – (Эврика).
2.	Амосов Н. М. Энциклопедия Амосова. Алгоритмы здоровья. Человек и общество / Н. М. Амосов. – Москва : ООО «Изд-во АСТ» ; Днепропетровск : Сталкер, 2002. – 464 с. : ил.
3.	Дмитерко Л. Д. Крізь дні і ночі : роман / Л. Д. Дмитерко. – Київ : Рад. письменник, 1969. – 279 с.
4.	Заблоцька К. В. Внесок медикiв України в художню лiтературу ХХ століття / К. В. Заблоцька // Медицина в художнiх образах.– Донецьк, 2003.– Вип. 2.– С. 300–313.
5.	Лицарі пера і скальпеля : [нариси-есеї] / Упоряд. Олександр Кіцера. – Львів : [б.в.], 2011. – Вип. 1 : Лицарі пера і скальпеля. – 199 с. – (Музи з лікарським саквояжем). 
6.	Маківчук Ф. Життя і творчість Остапа Вишні / Ф. Маківчук // Вишня Остап. Усмішки. Книга перша. – Київ : [б. в.], 1969. – С. 5–24.
7.	Мушкетик Ю. Крапля крові : роман / Юрій Мушкетик. – Київ : Радянський письменник, 1965. – 244 с.
8.	Панченко В. Ялтинський «поетолікар» : Кримські хроніки Степана Руданського [Електронний ресурс] / Володимир Панченко // День. – 2007. – 27 жовтня. Режим доступу : http://www.day.kiev.ua/uk/article/istoriya-i-ya/yaltinskiy-poetolikar.
9.	Рильський М. Т. Статті про літературу / М. Т. Рильський. – Київ : Дніпро, 1980. – С. 327–330.
10.	Роздобудько І. Все, що я хотіла сьогодні. Лікарняна повість / Ірен Роздобудько ; передм. Л. Ворониної. – Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2013. – 240 с.

Зміст
Фоміні Л.В., Скорбач Т.В., Семашко А.А., Калініченко О.В., Кулікова І.І. ТВОРЧИЙ ДОРОБОК УКРАЇНСЬКИХ ПИСЬМЕННИКІВ-ГУМАНІСТІВ................................................................................................................................68-73