Алексеєнко А.П. Гендерні мотиви у поетичних пошуках Ліни Костенко/ А.П. Алексеєнко// Гендер. Екологія. Здоров’я: матеріали V Міжнародної науково-практичної конференції (Харків, 20–21 квітня 2017 р.). – Харків: ХНМУ, 2017. – 372 с. – С. 29-30
ГЕНДЕРНІ МОТИВИ У ПОЕТИЧНИХ ПОШУКАХ ЛІНИ КОСТЕНКО
(збірка «Річка Геракліта»)
Поезія Ліни Костенко завжди вражала и вражає своєю щирістю, відвертістю, яскравістю, різноплановістю. В її віршах можна знайти багато тем, які не тільки привертають увагу, але і запрошують до співбесіди, розмірковування, філософування.
В її віршах віддзеркалюються ті проблеми, які сьогодні є достатньо актуальними. До їх числа відноситься і гендерна проблематика, хоча навряд у віршах Ліни Костенко знайдеться місце для такого формулювання. Вона завжди інша в розумінні багатьох питань, в тому числі і цій проблемі. Але гендерні мотиви не обійшли її поезію.
Вона по-своєму розуміє ці питання і по-своєму їх розкриває. Для неї жінка – це особливий світ, перед яким світ чоловічої раціональності та дії стає безпорадним. Ліна Костенко ставить жінку в Центр світу, що обумовлене її мудрістю, незвичайною спостережливістю, глибокою втаємничою ірраціональністю, особливим розумінням буття. Діапазон її історичної діяльності дуже великий і неосяжний: від жінки-язичниці до жінки сучасного світу з усіма її проблемами суто жіночого буття – сьогодення, неперевершеної жіночності, перед якою світ чоловічої сили втрачає свою впевненість. В усвідомленні жінки прихований «Вищий закон буття, яким по суті вона і є» (С. Якутович). Чи можна розгадати цей закон з суто чоловічої логіки? Мабуть, що ні. Адже вона несе в собі ту пам’ять, яка ховається у глибинах її тонкої душі, безмежного внутрішнього світу.
Пам’ять про свою бабусю надихає поетесу на щирі, глибокі згадки, бо в них відтворюється класичне уявлення про роль жінки у житті родини, у вихованні дітей, у передачі того досвіду, що накопичувався віками. За цим світлим образом стоїть наша ненька-Україна, на долю якої випало так багато страждань, але яка змогла назавжди зберегти свою вірність і відданість, свою щиру любов до всього, що її оточує, до всього, чим вона пишається. Цим стверджується в пам’яті система морально-етичних координат. Пам’ять – жіночого роду. І тільки вона надихає знову повернутися в минуле, знову відчути дотик того рідного і близького, що може зберегти лише жіноче серце.
«І хата,й тин, і груша серед двору,
  І кияшиння чорне де-не-де,
  Все  згадує себе в свою найкращу пору.
  І стежка, по якій вже тільки сніг іде…»
Пам’ять викликає не тільки спогади. Вона – неперевершений біль, відчуття вини за те, що не було зроблено…
В поезії Ліни Костенко чоловік завжди стоїть поряд з жінкою, бо без нього вона безпорадна в своєму житті, без нього вона не здатна пізнати, що таке любов та істинне кохання.
«То рік Щура, то Тигра, то Дракона,
  Мигтить життя в калейдоскопах Вічності.
  Я в Твоїх очах надрукована
  Таємним шрифтом Твоєї ніжності».
В серці жінки міститься не тільки щира любов, але й глибокі переживання, які вона породжує. 
«І не минає і не минає!
  І вже, напевно, не мине.
  Тривога душу розпинає:
  А що, як любиш не мене?»
Одвічне питання, яке хвилює жінку, в якому звучить поклик до того, хто поряд з нею повинен бути завжди, бо вона не здатна виявити всю свою істинну сутність, якщо поряд з нею не буде її половини, її охоронця, того, хто здатен зробити її щасливою. Саме тому в поезії Ліни Костенко виявляється широкий діапазон жіночої мудрості та чоловічої раціональності в їх єдності і тісному взаємозв’язку:
«Якби ти знав, як солодко, нестерпно,
  І як спочатку я тебе люблю».