Карпенко К.І. Арістотелівське розуміння природи і жінки як основа органістичної картини світу// Матеріали ХХІV міжнародних Харківських сковородинівських читань «Античні витоки європейської раціональності: до 2400 річчя Арістотеля», 25-26 вересня 2016 р. – Сковородинівка-Харків: "Майдан", 2017. – 236 с.  – С. 63-70. 	

АРІСТОТЕЛІВСЬКЕ РОЗУМІННЯ ПРИРОДИ І ЖІНКИ ЯК ОСНОВА ОРГАНІСТИЧНОЇ КАРТИНИ СВІТУ

Органічна теорія первинності внутрішнього зростання і розвитку усередині природи є однією з базових в філософії Арістотеля. У своїй «Метафізиці» філософ визначив природу як «те, звідкіля перший рух, те, що властиве кожній з природних речей як таких» [1, с. 149]. Кожен окремий предмет може бути пояснений шляхом уточнення чотирьох причин: матеріальної (матерії, із якої він створений), формальної (форми розподілу його частин), діючої (рушійної сили) і цільової (кінцевої мети, заради якої предмет існує) [1, с. 198-199]. У природних об’єктах на відміну від штучно створених об’єктів матеріальні й раціональні причини були уніфіковані так, що матеріальний субстрат містив принцип руху і зміни в самому собі.
Арістотель відрізнявся від досократиків, які визначали природу в термінах, що відносяться до матеріальних субстратів, таких як вода (Фалес), повітря (Анаксімен), вогонь (Геракліт), але він погоджувався з ними, підкреслюючи первинність розвитку, зміни й удосконалювання в природному світі. Він заперечував платонівський дуалізм між недосконалістю видимості і чистими формами, стверджуючи, що форма існує скоріше в індивідуальних об’єктах, ніж як окремий трансцендентний рівень реальності.
Філософія Арістотеля, поєднуючи матерію й форму в кожній індивідуальній істоті, зв’язувала активність із чоловічим началом, а пасивність – із жіночим. Форма царює над смертю, пасивною матерією. У соціальному плані Арістотель створив базис для чоловічого домінування в сімейному господарстві. Розмірковуючи про роль чоловіка й жінки в суспільстві, Арістотель в «Політиці» робить висновок, що «перший панує, друга перебуває в підпорядкуванні» [2, с. 383]. За аналогією з тим, як душа править тілом, розум і обачність, характеристики чоловіків, повинні керувати інстинктами, які переважно домінують серед жіночих характеристик. 
Арістотелівське біологічне учення розглядало жіночий рід як недосконалий чи як перекручений чоловічий рід. У потомстві жіноче начало представлене як матерія. Це матеріал, із якого активне чоловіче начало, сім’я, створює ембріон. Чоловіче начало є реальною причиною потомства. Жінка, як жіноче начало, пасивна, чоловік, як чоловіче начало, активний, і принцип руху походить від нього. Сила й рух забезпечуються сім’ям. Чоловік не доповнює матерію, із якої розвивається ембріон, він не активізує щось існуюче в самій матерії й те, що розвивається як частина матеріального ембріону, але він створює живу істоту силою, що розміщається в сімені. «Тому що сім’я породжує [живе] так само, як уміння – витвір; воно містить у собі форму в можливості, і те, із чим сім’я у деякому відношенні є однойменним [із тим, що виникає] (тому що не слід думати, що все так само породжується, як людина від людини: адже і жінка походить від чоловіка)» [12, с. 203]. 
Обидві причини, й діюча й формальна, запозичені з чоловічого принципу і вони є активною причиною появи потомства. Природа у своїй творчій роботі використовує сім’я точно так, як тесля шляхом визначених рухів додає обриси й форму дереву, із яким він працює. Як нічого матеріального не було передано від тіла теслі до дерева, так, за аналогією, чоловік не вкладає нічого матеріального, крім сили й влади, у потомство.
Арістотелівські ідеї про породження людини в наступні століття були також спроектовані на космос. Образ шлюбу й запліднення фемінної землі вищими божественними небесами був дуже поширений як опис біологічного породження в природі. Вважалося, що рух небесних сфер продукує сім’я, що падало у формі роси й дощу на сприйнятливу фемінну землю. Знамениті слова з книги «Про обертання небесних сфер» (1543) Миколи Коперника, основоположника геліоцентричної гіпотези, описують шлюб між маскулінними небесами і фемінною землею: «Тим часом земля зачинає від сонця й стає вагітною щорічним потомством» [347, с. 50]. Такі базові установки у відношенні маскулінно-фемінних ролей у біологічному породженні, де жінка й земля є пасивними рецепторами, могли легко ставати санкціями для експлуатації, тому що органічний контекст трансформувався економікою й політикою, що набирали силу.
Разом із тим існує загроза підміни, змішування наукових та морально-етичних уявлень про землю та небо. В. Розанов роздумує над одним висновком М. Коперника: «Чи піклується сонце про землю? Ні з чого не видно: воно її «притягує прямо пропорційно масі й зворотньо пропорційно квадрату відстані». Розанов з неприхованою роздратованістю пише: «Таким чином, перша відповідь Коперника про сонце й землю була дурною. Просто дурною. Він «порахував». Але «рахунок» у застосуванні до моральних явищ я знаходжу просто дурним. Він просто відповів нерозумно, не припустимо». Далі В. Розанов категорично заявляє: «З цієї дурної відповіді Коперника на моральне питання про планету й сонце почалася вульгаризація планети й спустошення Небес.
Звичайно, земля не має про себе турботи сонця, а тільки притягується по кубах відстаней» [236, с. 156]. Не можна погодитися лише з категоричністю висновку філософа. Зрозуміло, характер висловлювань М. Коперника був зумовлений існуванням на роздоріжжі історичних епох Відродження і Нового часу. В. Розанов був невдоволений перш за все наслідками коперниканського перевороту у сфері морального та практичного ставлення до природи, що став можливий з причини позбавлення землі ознаки головної цінності.
Центральною ідеєю для органічної концепції була ідентифікація природи, особливо землі, із матір’ю, що годує: доброзичлива благодійна жінка, що передбачає нестатки людства в організованому, спланованому універсумі. Однак був також широко розповсюджений інший образ: дика, неконтрольована природа, що може виявлятися як насильство, урагани, посухи і загальний хаос. Обидві ідентифікувалися з жінкою й були проекцією людського сприйняття зовнішнього світу. Метафора матері, що годує, поступово зникала як домінуючий образ у міру того, як наукова революція просувалася шляхом механізації й раціоналізації світогляду. Другий образ, образ природи як безладдя, породив важливу модерністську ідею, що стосується посилення влади над природою. Дві нові ідеї, такі як механіцизм, а також домінування й панування над природою, стали ключовими концепціями сучасного світу. 
Як метафора годувальниці, так і метафора домінування існували у філософії, релігії й літературі. Ідея панування над землею як над жінкою розвивалася в грецькій філософії й у християнстві; ідея годувальниці-землі зустрічалася в грецькій і в інших язичеських філософіях. Креонт у «Атигоні» Софокла, повідомляючи, про те, що його син не може взяти в дружини засуджену на смерть Антигону, цинічно зауважує: «Є й інші поля, де він може орати своїм плугом”. Тисячоріччям раніш у Єгипті мудрий Птах-Хотеп дав наступну знамениту пораду чоловікам: «Ставтеся до своєї дружини з належною турботою. Вона родюче поле, що її господар повинний обробляти» [Цит. за: 276,  с.100].
Органічно орієнтована ментальність, в якій фемінні принципи відігравали важливу роль, поступово була підірвана й заміщена механістично орієнтованою ментальністю, що ігнорувала фемінні принципи, або вигідно експлуатувала їх. Таким чином, західна культура стала більш механізованою, а «жінка-земля» і «незайманий дух землі» були скорені машиною. Зміна контролюючих образів була прямо пов’язана зі змінами в людських відносинах і у ставленні до землі. Образ землі-годувальниці міг розглядатися як культурний примус, що обмежує моделі соціально й морально санкціонованих дій людини, припустимих стосовно землі. Саме тому нові образи домінування й володіння функціонували як культурні санкції для пограбування природи. 
Суспільству знадобилися ці нові образи, тому що воно продовжувало процес комерціалізації й індустріалізації, що залежав від діяльності, спрямованої на переробку землі – видобуток корисних копалин, осушення, вирубка лісів, викорчовування коренів для очищення полів. У нових видах діяльності застосовувалися нові технології – насоси для підйому і штовхання предметів, крани, вітряні млини, зубчасті колеса, маховики, ланцюги, поршні, гончарні круги, водяні млини, сукновальні машини, шліфувальні машини, екскаватори, підвісні мости, колінчаті вали, складні блоки і системи устаткування,  преси й болти в дивній розмаїтості й комбінаціях. Ці технологічні й комерційні зміни не відбувалися швидко; вони здійснювалися поступово протягом віків і супроводжувалися погіршенням навколишнього середовища. 
З падінням феодалізму й експансією європейців в інші частини світу й інші ринки суспільство, засноване на комерції, стало прискореним темпом впливати на природу. В міру наближення до ХУІІ століття напруга між технологічним розвитком у світі виробничої діяльності і контролюючими органічними образами у світі розуму стала занадто великою. Старі світоглядні структури стали несумісними з новою діяльністю. Економіка модернізувалася й просувалася наукова революція, а тому метафора панування вийшла за межі релігійної сфери й почала також відігравати важливу роль у соціальній і політичній сферах. Ці конкуруючі образи й їхні нормативні асоціації можна знайти в літературі, мистецтві, філософії й науці сімнадцятого століття. 
Тільки з середини ХІХ ст. з початком промислового використання електричної енергії та виникненням хімічної промисловості прикладна й фундаментальна науки почали дедалі більше зближуватися. А в епоху Відродження образ землі-годувальниці усе ще ніс на собі вантаж схованого контролю й обмеження. Такий образ, що знайшов відображення в релігії, філософії й літературі, може відігравати нормативну роль у культурі в цілому. 
Контролюючі образи діють як етичні стримуючі фактори чи як етичні санкції – як схована вимога: «це повинно бути» чи «цього не повинно бути». Отже, саме тому, що дескриптивні метафори й образи природи змінюються, поведінкові обмеження можуть переростати в санкції. Така зміна образів і описів природи мала місце в ході наукової революції, що забезпечувала вивільнення людей від домінування над ними законів природи. В епоху Відродження погляд на природу й суспільство базувався на органістичній аналогії з людським тілом, чи мікрокосмосом, і великим світом, чи макрокосмосом. Разом із тим усередині загальної світоглядної структури були визначені можливі варіації органічної тематики. 
Ми не можемо визнати структуру пояснення і разом із тим заперечувати її асоціативно ціннісні судження, тому що зв’язок із цінностями, що асоціюються зі структурою, не є випадковим. Комерційні й технологічні інновації можуть зруйнувати, або підірвати створену концептуальну структуру. Нові людські й соціальні нестатки можуть загрожувати асоціативному нормативному примушенню, а у зв’язку з цим виникає потреба в нових видах примусу. 
Протягом багатьох століть органічна світоглядна структура була істотно інтегрованою в комерційний розвиток, що поступово брав верх, а також у технологічні інновації. Однак, прискорений розвиток цих процесів у всій Західній Європі протягом сімнадцятого століття почав підривати органічну єдність космосу й суспільства. Через те, що потреби й мета суспільства як єдиного цілого змінювалися у процесі комерційної революції, цінності, що асоціювалися з органістичним поглядом на природу, не були більш вигідними. 
Отже, органістичні концептуальні рамки втрачали свою переконливість і підлягали повільним, але безупинним змінам. Ф.М. Канак зазначає, що «із вавілонсько-єгипетських часів і до кінця ХУІІІ ст. інженерна діяльність, наприклад, належала до різновидів мистецтва; її хитрощі не виходили за коло втаємничених і передавалися від учителя його безпосереднім учням» [105, с. 150]. Якщо з розвитком теоретичного доведення істинності нового знання було демістифіковано різноманітні обчислення вавілонських і єгипетських жерців, то інженерія ще довго залишалася серед магічних занять. Упродовж кількох століть після того, як виникли перші університети (Сорбона, наприклад, була відома вже в 1200 р.), жоден вищий навчальний заклад Європи не готував інженерів. Гірнича академія в Австро-Угорщині й Вища політехнічна школа у Франції були відкриті лише у другій половині ХУІІІ ст. 
Яка доля спіткала різні органічні образи природи, коли під впливом наукової революції почав формуватися механістичний світогляд? Арістотелівська концепція пасивності матерії також могла бути й була включена до нової механістичної філософії у формі інертних «мертвих» атомів, складових частин нового подібного до машини світу, що змінюється під дією зовнішніх сил, у формі програми, що охоче санкціонувала маніпулювання природою. Жіночна світова душа неоплатонізму як внутрішнє джерело активності в природі зникла. Її місце заступили ретельно продумані механізми дрібних часток, що рухаються. Метафора «Природи-Матері» була витіснена. Природа стала уявлятися як щось ненадійне і небезпечне.

ЛІТЕРАТУРА

1.	    Аристотель. Метафизика // Аристотель. Соч.: В 4 т. – Т. 1 / Ред. В.Ф. Асмус.. – М.: Мысль, 1976. – 550 с.
2.	Аристотель. Политика // Аристотель. Соч.: В 4 т. – Т.4 / Пер. с древнегреч.; Общ. Ред. А.И. Доватура. – М.: Мысль, 1983. – С. 375- 645.
3.	Канак Ф.М. Практична екологія: коло завдань і можливості // Практична філософія. – № 1. 2000.  – С. 149-165. 
4.	Розанов В. В. Где истинный источник «борьбы века»? // Розанов В. В. Приложение к журналу «Вопросы философии», Том 1. Религия и культура. М.: Издательство «Правда», 1990. – С. 152 – 162.
5.	Уилрайт Ф. Метафора и реальность // Теория метафоры: Сборник. – М.: Прогресс, 1990. – С. 82-110.
6.	Copernicus, Nicolaus. On the Revolutions of the Heavenly Spheres, trans. A.M. Duncan. New York:  Barnes & Noble, 1976. 

Карпенко К.І.
Арістотелівське розуміння природи і жінки як основа органічної картини світу
У статті розглядається органічна теорія внутрішнього зростання і розвитку природи. Вона є однією з базових в філософії Арістотеля. Автор доводить, що арістотелівські ідеї щодо породження людини в наступні століття були поширені на розуміння космосу. Образ шлюбу й запліднення фемінної землі вищими божественними небесами сприймався як опис біологічного породження в природі. Коли під впливом наукової революції почав формуватися механістичний світогляд, арістотелівська концепція пасивності матерії також була включена до нової механістичної філософії у формі інертних «мертвих» атомів. Вони сприймаються як складові части нового світогляду, що є подібним до машини. 

Ключові слова: арістотелівські ідеї, фемінна земля, біологічне породження, органічна концепція.

Karpenko K.I.
Aristotle's understanding of nature and women as the organic world picture
In the article the organic theory of internal growth and development of nature is regarded. This is one of the basic aspects in the philosophy of Aristotle. The author argues that in the next centuries the Aristotelian ideas of human procreation were distributed on understanding of the cosmos. The image of marriage and conceiving of the feminine earth by divine higher heavens was perceived as a description of the biological procreation in nature. When under the influence of scientific revolution mechanistic worldview began to emerge, the Aristotelian concept of passive matter was also included into the new mechanistic philosophy in the form of inert "dead" atoms. They are seen as parts of the new worldview that is similar to the machine.
Keywords: Aristotelian ideas, feminine earth, biological procreation, organic concept.