Харківський національний медичний університет

ІСТОРІЯ МЕДИЦИНИ

Методичні розробки 
для викладачів до проведення 
семінарського заняття за темою 
«Медицина Середньовіччя та за доби Відродження»
для підготовки студентів за спеціальностями:
•	222 «Медицина»,
•	228 «Педіатрія»,
•	221 «Стоматологія».

Харків 
ХНМУ
2017

МІНІСТЕРСТВО ОХОРОНИ ЗДОРОВ’Я УКРАЇНИ
ХАРКІВСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ МЕДИЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

КАФЕДРА ГРОМАДСЬКОГО ЗДОРОВ’Я
ТА УПРАВЛІННЯ ОХОРОНОЮ ЗДОРОВ’Я

ІСТОРІЯ МЕДИЦИНИ

Методичні розробки 
для викладачів до проведення 
семінарського заняття за темою 
«Медицина Середньовіччя та за доби Відродження»
для підготовки студентів за спеціальностями:
•	222 «Медицина»,
•	228 «Педіатрія»,
•	221 «Стоматологія».

Затверджено вченою радою
Харківського національного 
медичного університету.
Протокол № 9 від 21 вересня 2017 р.

Харків 
ХНМУ
2017
УДК 61(091)«652»(076)

Історія медицини : методичні розробки для викладачів до проведення семінарського заняття за темою «Медицина Середньовіччя та за доби Відродження» для підготовки студентів за спеціальностями 222 «Медицина», 228 «Педіатрія», 221 «Стоматологія» / укл. В. А. Огнєв, О. В. Семененко,                     Н. М. Мартиненко, О. В. М’якина, – Харків : ХНМУ, 2017. – 16 с.

Укладачі:	Огнєв В. А.
Семененко О. В. 
Мартиненко Н. М.
М’якина О. В. 	

МЕТОДИКА ПРОВЕДЕННЯ ЗАНЯТТЯ

Мета заняття: засвоєння студентами основних особливостей розвитку середньовічної медицини у Візантії, Арабських халіфатах і Західній Європі.
Знати:
•	програмні питання:
•	медицина Візантійської імперії;
•	медицина Арабських халіфатів;
•	європейська медицина раннього і класичного Середньовіччя (V–XVст.);
•	європейська медицина за доби Відродження (XV–XVII ст.).

Вміти:
•	оперувати історико-медичним матеріалом періоду Візантійської імперії;
•	давати узагальнення щодо розвитку медицини Арабських халіфатів;
•	робити висновки щодо надбань медичної науки доби Середньовіччя.

Форма заняття: семінарське заняття.
Місце проведення заняття: навчальна кімната кафедри.
Методичне забезпечення заняття:
•	методичні розробки до занять;
•	презентаційні матеріали;
•	тестові завдання;
•	лекційний курс.

Алгоритм проведення заняття: Після перевірки присутності студентів викладач оголошує тему і мету заняття, пояснює актуальність її вивчення і можливість використання отриманої інформації у практичній діяльності.
Після вступної частини викладач з’ясовує, чи виникли у студентів питання при підготовці теми. Після цього викладач переходить до розгляду і контролю знань студентів за основним теоретичним матеріалом, привертаючи увагу до питань, які студенти не змогли зрозуміти при самостійній підготовці до заняття.
Форми контролю: усне опитування студентів; теоретична або проблемна дискусія; бліц-контрольні роботи за варіантами – час виконання 5–7 хвилин; завдання із визначення термінології; письмовий контроль теоретичних знань – індивідуальні завдання або завдання по варіантах, які мають 3–4 теоретичні питання (час виконання не більше 20 хвилин); виконання тестових завдань з подальшим аналізом відповідей.
Після контролю теоретичних знань викладач робить висновки за темою, підбиває підсумки контролю теоретичних знань студентів й обов’язково оголошує студентам оцінки, отримані ними на занятті.
Наприкінці заняття викладач пояснює основні пункти домашнього завдання.
План заняття і розрахунок часу у процентах щодо тривалості заняття:
1	Вступне слово викладача	до 5 %	
2	Контроль вхідних знань	5-10%	
3	Аналіз основних питань теми	75-800%	
4	Підбиття підсумків й оголошення домашнього завдання студентам	до 10%	
	Всього	100%	

Рекомендована література
Базова література
1. Верхратський С. А. Історія медицини / С. А. Верхатський, П. Ю. Заблудовський. – К. : Вища школа, 1991. – 432 с.
2.  3. Сорокина Т. С. История медицины : учебник / Т. С. Сорокина. – М. : Изд. Центр «Академия», 2006. – 560 с.
Допоміжна література
1.  Голяченко О. М. Історія медицини / О.М. Голяченко, Я.В. Ганіткевич. – Тернопіль : Лілея, 2004. – 248 с.
2. Грибанов Э. Д. Медицина в символах и эмблемах / Э. Д. Грибанов. – М. : Медицина, 1990. – 208 с.
3. Заблудовский П. Е. История отечественной медицины – П. Е. заблудовский. – В 2 ч. – М., 1960–1971. 
4. История медицины : очерки / Л. Т. Малая, В. Н. Коваленко и др. – К. : Лыбидь, 2003. – 413 с.
5. Сточик А. М. Избранные лекции по курсу истории медицины и культурологии / А. М. Сточик. – Вып. 1. – М. : МГП «Эрус», 1991. – 29 с. 
6. Хрестоматия по истории медицины / сост. Э. Д. Грибанов; под ред. и примеч. П. Е. Заблудовского. – М. : Медицина, 1968. – 359 с.
7. Яновская М. И. Вильям Гарвей. 1578–1657 / М. И. Яновская. – М. : Молодая гвардия, 1957. – 173 с.
Інформаційні ресурси
1.	Полушкін П.М. Посібник до вивчення курсу «Історія медицини» // http://repository.dnu.dp.ua
2.	Сорокіна Т.С. Історія медицини у двох томах // http://bibliograph.com.ua

ОСНОВНИЙ ТЕОРЕТИЧНИЙ МАТЕРІАЛ 
ДЛЯ ПІДГОТОВКИ ДО ЗАНЯТТЯ 

1. Медицина Візантійської імперії
395 року відбувся офіційний поділ Римської імперії на Західну і Східну. До складу Східної Римської імперії увійшли: Балканський півострів, Мала Азія, Північна Месопотамія, частина Вірменії і Грузії, Сирія, Палестина, Єгипет, Кіпр, острови Східного Середземномор'я та деякі райони Північного Причорномор'я.
В історії світової культури і медицини візантійська цивілізація стала безпосередньою спадкоємицею греко-римської цивілізації. Візантія була однією з найрозвинутіших держав у галузі культури. Вона істотно впливала на розвиток сусідніх держав.
Візантійська медицина зберігала античну традицію.
Видатним представником візантійської медицини був лікар-енциклопедист Орибазій (325–403 рр.). За дорученням імператора Юліана він склав огляд медичних знань тогочасної доби – власний енциклопедичний «Медичний збірник» з 70 книг (до нашого часу збереглися 27). Збірник був компіляцією з творів античних медиків, до якого Орибазій долучив окремі праці Гіппократа, Герофіла, Еразістрата, Галена.
Важливим напрямом у розвитку візантійської медицини була організація медико-санітарної справи. Епідемії змушували запроваджувати посади міських лікарів для бідних: закон зобов'язував їх безоплатно лікувати міську бідноту. З часів існування Римської імперії зберігався інститут міських архіатрів і медико-санітарна організація в армії.
З IV ст. християнство стало пануючою релігією. Виникають монастирі, з-поміж функцій яких були медико-доброчинна діяльність, лікування хворих і турбота про старих і калік.
Християнство сприяло створенню доброчинних і медичних установ: орфанотропії (сиротинці), геронтокомії (будинки для старих), нозокомії (лікарні), брефотропії (виховні будинки для сиріт), ксенодохії (будинки для паломників), хіротрофії (будинки для удовиць).
У ксенодохіях організовували окремі приміщення для хворих. Згодом, вони стали основою для деяких громадських лікарень.
При лікарнях існували аптеки, відкривались медичні школи. Організовувались ізолятори для інфекційних хворих. 
Візантійські історики у своїх працях описували епідемії, що виникали у Візантії, клінічні картини епідемій, протиепідемічні заходи, тощо. 
Візантійська імперія успадкувала від античності облаштування і побут міст: водогін, стічні системи, лазні. Видатними гідротехнічними спорудами цього періоду вважають двоярусний акведук Валента і чотириярусний акведук, зведений за часів Юстиніана; підземні водосховища (до сьогодні збереглася цистерна Базиліка у м. Стамбул).

2. Медицина арабських халіфатів
Прадавні арабські племена жили на Аравійському півострові. Результатом арабських завоювань за межами Аравійського півострова стало утворення великої феодальної держави – Халіфату, до складу якого увійшли візантійські, перські володіння, а також, значні території Вірменії і Грузії. Внаслідок другого етапу завоювань були підкорені Північна Африка, Іспанія, більша частина Середньої Азії і Закавказзя.
Сутністю культури того часу було прагнення опанувати культурний спадок попередніх часів, засвоїти усе прогресивне і розвивати його. Ця риса культури народів Сходу особливо яскраво проявилася у розвитку науки цього регіону.
Найпершою умовою при лікуванні внутрішніх хвороб було встановлення належного режиму, і лише потім застосовувалися ліки, у виготовленні яких араби досягли високої майстерності. Араби справили значний вплив на становлення і розвиток фармації й створенню фармакопеї. У містах відкривалися аптеки для виготовлення і продажу ліків, перша з яких з'явилася у Багдаді 754 року. Продаж ліків контролювався спеціальними інспекторами з ліків та поліцейськими чиновниками, які перевіряли ліки і карали винних у фальсифікації або зловживанні ліками. Фармація перетворилася на окрему галузь медицини.
Лікарні, засновані мусульманами, були стаціонарними і пересувними. Стаціонарними були великі лікарні для широких верств населення, засновані халіфами або відомими мусульманськими діячами. Вони фінансувалися за рахунок засновників та з державної скарбниці. При лікарнях відкривали бібліотеки і медичні школи, у яких навчали теорії медицини, формували практичні навики. Учні супроводжували вчителя під час його обходу у лікарні, а також, відвідували хворих на дому.
Найвизначнішою лікарнею арабського світу була лікарня у місті Каїр побудована у 1283 році. Вісім тисяч хворих вільно розміщувалися у чоловічих і жіночих приміщеннях відповідно до виду захворювання. Лікування було безкоштовним для усіх верств населення.
Поряд із великими лікувальними центрами в арабському світі існували і невеликі пересувні лікарні – військові і сільські. Військові лікарні пересувалися разом з армією і розміщувалися у палатках, палацах і цитаделях. У воєнних походах лікарів-чоловіків супроводжували жінки-медики, які доглядали поранених.
Окрім того, що лікування було безкоштовним, бідним надавалася фінансова підтримка при виписці з лікарні, щоб вони не одразу бралися за важку працю.
Видатними діячами медицини були представники численних народів, які населяли халіфати, пов'язані з ними економічними відносинами і культурою.
Відомим лікарем, філософом і хіміком середньовіччя був Абу Бакр ар-Разі (865–925 рр.), іранського походження. Завдяки йому у медицині почали використовувати вату і прилад для видалення чужорідних предметів з дихальних шляхів.
Абу Бакр ар-Разі був автором енциклопедичної праці «Всеохоплююча книга з медицини» у 25 томах. Ще однією енциклопедичною працею ар-Разі була «Медична книга» у 10 томах, у якій він узагальнив тогочасні знання у галузі теорії медицини, патології, лікування, дієтетики, гігієни, косметики, хірургії, токсикології та інфекційних захворювань.
Серед численних досягнень ар-Разі важливим був трактат «Про віспу і кір» – перший детальний опис клінічної картини і лікування двох небезпечних інфекційних захворювань. В ньому ар-Разі описав диференційну діагностику віспи та кору (вважаючи їх різновидами однієї хвороби), лікування, харчування хворого, заходи захисту від зараження, догляд за шкірою хворого.
Абу Бакр ар-Разі чи не найпершим написав популярні настанови для людей про медичну допомогу – «Для тих, у кого немає лікаря». Він першим запропонував писати «історію хвороби» кожного хворого.
Лікарі-мусульмани зробили значний внесок у розвиток окремих галузей анатомії і хірургії. Найяскравіше це проявилося в офтальмології. Досліджуючи будову ока тварин, лікар, фізик і математик Ібн аль-Хайсам (965–1039 рр.), який народився на території Іраку, першим пояснив заломлення променів в середовищах ока й дав назви його частинам (рогівка, кришталик, склоподібне тіло та ін.). Виготовивши моделі кришталика з кришталю і скла, він висунув ідею корекції зору за допомогою двоопуклих лінз і запропонував використовувати їх для читання у літньому віці. Таким чином, Ібн аль-Хайсаму приписують винахід окулярів. Фундаментальна праця Ібн аль-Хайсама «Книга оптики» уславила його ім’я.
Аль-Захраві (близько 936–1013 рр.) – найвидатніший хірург середньовічного арабського світу. Народився і жив у Західному халіфаті на Піренейському півострові. 
Аль-Захраві зробив внесок у різні галузі медицини, але найбільший – до хірургії. Його пріоритетами були: застосування кетгуту в абдомінальній хірургії і для підшкірних швів, шов двома голками, він першим запропонував лежаче положення під час операцій на органах малого тазу; описав туберкульозне ураження кісток, запровадив в очну хірургію операцію з видалення катаракти. Він винайшов більше 150 нових хірургічних інструментів, описав і показав їх у малюнках. Аль-Захраві розробив методику місцевого припікання під час хірургічних операцій – каутеризацію.
В енциклопедичній 30-томній праці «ат-Тасриф» аль-Захраві узагальнив досвід власного життя.
Видатним ученим-енциклопедистом, мислителем і медиком був Ібн Сіна (980–1037 рр.), який народився у Бухарській області (територія сучасного Узбекистану). Йому належать 450 праць з філософії, психології, математики, медицини, фізики, астрономії, хімії, геології та інших галузей знань. 
Ібн Сіна став всесвітньо відомим після виходу п’ятитомної праці «Канон лікарської науки» – енциклопедії систематизованих тогочасних медичних знань. Перша книга була присвячена загальним положенням: теорії медицини; причинам і симптомам хвороб; дієті, профілактиці, загальним принципам лікування. Друга і п’ята книги були присвячені лікам. В цілому, у «Каноні» було описано 811 лікарських засобів рослинного, тваринного і мінерального походження, вказано їх дію, способи застосування, правила збирання і зберігання. У третій книзі було наведено опис окремих хвороб, їх діагностику і лікування. Четверту книгу він присвятив хірургії, загальним хворобам організму, косметиці та ученню про отруту.

3. Європейська медицина доби раннього 
і класичного Середньовіччя (V–XV століть)
Після загибелі Західної Римської імперії (476 р.) антична культура і медицина переживали занепад. Шкільна підготовка лікарів припинилася, медицина знову стала частково сімейним ремеслом, що передавалося з покоління в покоління. Проте, при церквах і монастирях почали облаштовувати притулки для хворих. Духовенство, монахи, лікували хворих і готували лікарів. Цілком зрозуміло, що викладання медицини у таких монастирських школах могло відбуватися лише в дусі відповідності поглядів на будову і функції людського організму догматам церкви. На Заході існували і світські медичні школи, які успадкували знання античної медицини. З таких шкіл найбільш відомою була школа в Салерно, заснована у 846 році.
За середньовіччя різноманітні товариства, купецькі гільдії, об’єднання ремісників називалися «universitas». За аналогією вищі школи почали називати «universitas magistrorum et scolarium» (об’єднання вчителів й учнів). Перший західноєвропейський університет було засновано в місті Болонья 1088 року. Університети, здебільшого, були пов’язані з монастирями, їх статути і навчальні плани контролювалися католицькою церквою. Викладачами в них були ченці.
Основою вивчення медицини були тексти Галена, Гіппократа, Аристотеля, які тлумачилися відповідно до святого письма. Висловлювання поглядів, які відрізнялися від загальновизнаних догматів церкви, вважалося злочином – єрессю. Спостереження за перебігом хвороби і дослідження на тваринах взагалі не проводилися. 
Хірургію не викладали, і за Середньовіччя вона не була медичною професією. Практична хірургія була поза компетенцією лікарів-ченців через заборону церковними соборами займатися лікувальними процедурами з проливанням крові. Ця галузь медицини перейшла до ремісників-цирульників, які об’єднувалися, подібно до усіх ремісників у цехи. Банщики, цирульники і хірурги не вважалися лікарями. У маленьких містах більшість цирульників були неписьменними й усе ремесло вивчали і передавали своїм учням тільки практичним шляхом. Деякі хірурги переїжджали з міста до міста, рекламуючи своє ремесло на ярмарках.
Одним з найвідоміших хірургів середньовічної Західної Європи був Гі де Шоліак (близько 1300–1368 рр.), французький хірург, який став не тільки лікарем, а й духовною особою. Він написав фундаментальну працю, до якої включив власні спостереження, та майже усі тогочасні медичні знання, в ній було багато посилань на твори античних авторів і арабських лікарів. Праця поділялася на сім трактатів: перший був присвячений анатомії, наступні п’ять – хірургії, а в останньому, автор описував різноманітні, переважно хірургічні методи лікування. Окрім того, наводилися варіанти знеболювання під час хірургічних операцій шляхом вдихання наркотичних речовин. Ця праця Шоліака до XVII ст. залишалася у багатьох країнах ледь не єдиним теоретичним і практичним посібником з хірургії.
У XIII–XVI століттях Європою прокотилися великі епідемії змішаних інфекцій (чуми, прокази, тифу, віспи та ін.). Їх поширенню сприяли розвиток торговельних відносин з різними країнами, зростання міст, скупчення населення у містах, антисанітарія, масове переселення значної кількості людей («велике переселення народів», хрестові походи з 1096 по 1291 рр.).
Хрестові походи для Західної Європи мали істотні політичні і культурні наслідки: було створено лицарський орден госпітальєрів, які доглядали хворих і немічних, використовуючи досвід Сходу, почали будувати світські шпиталі.
Широкого поширення набула хвороба з ураженням шкіри яку, зазвичай, називали проказою. Було видано закони, згідно яких хворі на проказу мали носити особливий одяг, у випадку наближення людини вони подавали сигнал дзвіночком або калаталом. Широке поширення прокази сприяло створенню ордена Святого Лазаря для догляду за такими хворими. Засновані орденом притулки отримали назву «лазаретів».
Найстрашнішою хворобою середньовіччя була чума, найбільша епідемія якої спалахнула у XIV столітті. Припускають, що вона забрала 25 млн. життів, поширенню її сприяли незнання причин хвороби, повна безпорадність, швидка смерть хворих на легеневу форму чуми.
Медичні факультети університетів не надавали необхідних знань. Певні радикальні методи боротьби з епідемією застосовувались в деяких італійських містах: хворих силоміць ізолювали за межами міста, їхній одяг спалювали, приміщення і меблі тривалий час провітрювали, слідкували за чистотою води і вулиць, навіть, знищували пацюків.
Епідемії надали можливість широкому загалу лікарів переконатися у можливості передачі цих захворювань через дотик і речі. У багатьох країнах під час епідемій ізолювали вулиці і міста, в яких виявляли хворобу. У великих портових містах від команди підозрілих суден почали вимагати особливого нагляду перед їх розвантаженням протягом 40 днів (звідси походить слово карантин – сорокодення); у портах було запроваджено посади спеціальних санітарних спостерігачів.
Медицина середньовічної Європи переживала складні і несприятливі часи, формуючи передумови для подальшого розвитку за наступної важливої доби – доби Відродження.

4. Європейська медицина доби Відродження (XV–XVII століть)
Для пізнього Середньовіччя у Європі характерними були глибокі соціально-економічні зрушення, політичні і культурні зміни, значне прискорення суспільного розвитку. У надрах феодальної суспільно-економічної формації зароджується новий, капіталістичний спосіб виробництва, який потребував нового припливу знань. 
За доби пізнього Середньовіччя основними рисами природознавства були: запровадження дослідницького метода в науці, розвиток точних наук, метафізичне мислення. Великі географічні відкриття значно розширили знання європейців про світ, зруйнували хибні уявлення про інші материки і народи.
Ідейним підґрунтям культури цього періоду став гуманізм, що зародився у XIV столітті в Італії, а згодом поширився на інші країни Європи. Чільне місце у поглядах гуманістів на життя посідала людина.
Англійський філософ Френсіс Бекон (1561–1626 рр.) у «Новому Органоні» сформулював три головні мети медицини: збереження здоров’я, лікування хвороб, подовження життя.
В цей період відбулося становлення анатомії як науки. У 1590 році, в Падуї побудували перший анатомічний театр і там почали практикувати розтини трупів.
Геніальний італійський учений і художник Леонардо да Вінчі (1452–1519 рр.), запроваджуючи дослідницький метод в науці, був одним із найперших, хто почав робити розтини трупів, вивчаючи будову людського тіла. Він запропонував нові методи анатомічного дослідження: промивання органів проточною водою, ін’єктування воском шлуночків мозку і судин, розпилювання кісток й органів. Леонардо описав і намалював багато м’язів, кісток, нервів і внутрішніх органів. Його анатомічні малюнки точні і написані з великою майстерністю. 
Одним із засновників сучасної наукової анатомії вважають Андреаса Везалія (1514–1564 рр.). Він народився в Брюсселі, медицину вивчав у Монпельє і Парижі. У 25 віці став професором анатомії Падуанського університету. У 1538 році А. Везалій опублікував «Шість анатомічних таблиць», а згодом, фундаментальну працю «Про будову людського тіла» у семи книгах. Везалій збагатив науку власними даними, отриманими внаслідок численних розтинів, виправив чимало помилок попередників і вперше систематизував ці знання, тобто фактично перетворив розрізнені анатомічні знання на науку. 
Везалій виправив приблизно 200 хибних переконань Галена, серед яких на особливу увагу заслуговує спростування твердження, що правий шлуночок серця у дорослих сполучається із лівим.
А. Везалія вважають не тільки засновником анатомії, а також експериментальної фізіології.
Мігель Сервет (1509–1553 рр.) – іспанський лікар, який описав мале коло кровообігу. Інквізиція визнала М. Сервета єретиком і в 1553 році спалила його.
У XVII столітті починається фізіологічне осмислення анатомічних даних. Виникнення функціонального напряму в анатомії, появу фізіології як науки, пов’язують з іменем видатного англійського лікаря, фізіолога та ембріолога Вільяма Гарвея (1578–1657 рр.), який створив теорію кровообігу, викладену у праці «Анатомічні дослідження руху серця і крові у тварин».
Широкого розвитку отримала ятрохімія. Ятрохіміки вважали, що процеси, що відбуваються в організмі, є хімічними, тобто з хімією має бути пов’язане вивчення цих процесів і лікування хвороб.
Одним із засновників ятрохімії був видатний лікар і хімік Парацельс           (1493–1541 рр.), який викладав у Базельському університеті. Основою знання Парацельс вважав дослід. З нього починається кардинальне перетворення хімії на супутницю медицини: від пошуків одержання золота – до виготовлення ліків. Парацельс запровадив до медичної практики різні хімічні речовини. Парацельс був переконаний, що ртуть, сірка і сіль є основними елементами, а порушення їх співвідношень в організмі провокує виникнення хвороби. Він використовував ртуть у лікуванні сифілісу. Парацельс розвинув вчення про дозу. Він вивчав дію мінеральних вод і застосовував їх для лікування; деякі з них були вперше відкриті Парацельсом. 
Парацельс розробив класифікацію факторів, які впливають на здоров’я людини, поділивши їх на п’ять груп: природні рештки, отрути і фактори, які спричиняють зараження; психологічні фактори; астральні впливи; та духовні причини.
Парацельс наполягав на поєднанні хірургії і медицини в одну науку, тому що обидві мали єдині витоки. У своїх працях Парацельс описував хвороби рудокопів і ливарників, тобто започаткував науку про професійні захворювання.
Розвиток медичної хімії сприяв розширенню аптекарської справи. В середині XVI століття почали з’являтися перші фармакопеї, в них зазначалися ліки, які використовувалися у даному місті або країні, їхній склад, застосування і вартість. Таким чином, було започатковане офіційне регулювання цін на медикаменти у Європі.
У тогочасній Західній Європі існував розподіл лікарів на тих, хто отримав медичну освіту в університетах і займались тільки лікуванням внутрішніх хвороб, і хірургами, які не мали наукової підготовки і лікарями їх не вважали. Серед хірургів існувала професійна градація. Вищу позицію посідали «довгополі хірурги», які виділялися своїм довгим одягом і мали право виконувати складні операції. Хірурги другої категорії – «короткополі» переважно були цирульниками і займались «малою» хірургією. Найнижчу позицію посідали представники третьої категорії хірургів, «банщики», які виконували найпростіші операції.
З появою у XV столітті вогнепальної зброї у Європі, характер поранень істотно змінився: збільшився обсяг відкритої поверхні внаслідок поранень, посилилося нагноєння ран, почастішали загальні ускладнення. Усе це почали пов’язувати з проникненням до організму пораненого «порохової отрути».
Переворот в хірургії здійснив французький хірург і акушер Амбруаз Паре (1510–1590 рр.). Видатною заслугою Паре став його внесок у вчення про лікування вогнепальних поранень. У 1536 році Паре винайшов новий метод лікування поранень, прикладаючи до рани жовток, трояндову та терпентинну олії, накладаючи  чисту пов’язку. Даний метод був ефективнішим та більш гуманним існуючого припікання рани розпеченим залізом або киплячою смолою. А. Паре істотно вдосконалив техніку багатьох хірургічних операцій, заново описавши поворот плода на ніжку, застосував перев’язку судин замість їх перекручування і припікання, сконструював ряд нових хірургічних інструментів й ортопедичних приладів, в тому числі штучні кінцівки і суглоби.
Саме в цей період дещо зменшується кількість епідемій прокази і чуми, проте, з’являються нові хвороби (сифіліс, висипний тиф та ін.).
Одним з видатних діячів науки того часу був Джироламо Фракастро (1478–1553 рр.), італійський лікар, фізик, астроном і поет. Він систематизував і узагальнив встановлені його попередниками положення про специфічну заразну субстанцію «контагію», чим спрямував подальше дослідження інфекційних хвороб.  У своїй фундаментальній праці «Про контагії, заразні хвороби і лікування» (1546 р.)           Д. Фракасторо узагальнив погляди попередників і свій досвід, вперше зробивши спробу створити загальну теорію епідемічних захворювань й описати кілька окремих хвороб – віспу, кір, чуму,  туберкульоз, сказ, проказу та ін.
Д. Фракасторо вказував на три шляхи передачі інфекції: при безпосередньому контакті із хворою людиною, через заражені предмети і через повітря на відстані. Саме від запроваджених ним термінів «інфекція» і «дезінфекція» походить назва «інфекційні захворювання». 
Цілком заслужено Д. Фракасторо вважають засновником сучасної епідеміології.

ТЕСТОВІ ЗАВДАННЯ
1.	Протягом тисячоліть закони руху крові залишалися незрозумілими. Лікарі та вчені вважали, що по венах до органів тече кров, що несе поживні речовини, а по артеріях пересуваються «життєві духи». Органи поглинають кров, натомість печінка продукує нові її порції. Хто був автором теорії кровообігу?	
	A	Амбруаз Паре	
	B	Андреас Везалій	
	*C	Вільям Гарвей 	
	D	Гіппократ	
2.	Великим вченим-енциклопедистом, мислителем і медиком періоду Арабських халіфатів був Ібн Сіна (980–1037 рр.). Йому належать 450 робіт з філософії, психології, математики, медицини та інших галузей знань. Як називалася фундаментальна праця Ібн Сіни з медицини?	
	*A	Канон медичної науки	
	B	Про віспу і кір	
	C	Прогностика 	
	D	Про медицину	
3.	В період пізнього Середньовіччя основними рисами природознавства стали: утвердження дослідницького метода в науці, розвиток точних наук, метафізичне мислення. Кого вважають засновником наукової анатомії за доби Відродження?	
	A	Амбруаза Паре	
	*B	Андреаса Везалія	
	C	Вільяма Гарвея	
	D	Марчелло Мальпігі	
4.	Амбруаз Паре (1510–1590 рр.) – видатний французький дослідник, лікар, який здійснив революцію у середньовічній медицині. У розвиток якої галузі медицини він зробив значний внесок?	
	A	Інфекційних хвороб	
	B	Терапії	
	C	Фізіології 	
	*D	Хірургії 	
5.	По малому колу кровообігу кров тече від правого шлуночка через легеневу артерію до легень. Пройшовши крізь капіляри, кров по чотирьом легеневим венам потрапляє до лівого передсердя. Перейшовши з нього до лівого шлуночка, вона потрапляє до великого кола кровообігу. Хто з європейських учених XVI століття першим описав мале коло кровообігу?	
	A	Андреас Везалій 	
	B	Вільям Гарвей	
	C	Марчелло Мальпігі	
	*D	Мігель Сервет	
6.	Арабські лікарі зробили значний внесок у розвиток фармації, терапії і хірургії. Хто з арабських лікарів вперше описав віспу і кір?	
	*A	Абу Бакр ар-Разі	
	B	Алі ібн-Аббас 	
	C	Аль-Захраві	
	D	Ібн аль-Хайсам	
7.	Після загибелі Західної Римської імперії (476 р.) антична культура і медицина переживали занепад. Університети, здебільшого, були пов’язані з монастирями, їх статути та навчальні плани контролювались католицькою церквою. Якими були методи викладання медицини у європейських університетах за доби класичного середньовіччя?	
	A	Практичні заняття біля ліжка хворого	
	B	Практичні заняття на природі	
	C	Теорію поєднували із практикою біля ліжка хворого	
	*D	Тільки теорія за відсутності практики	
8.	Засновник сучасної наукової анатомії Андреас Везалій (1514–1564) народився в Брюсселі, студіював медицину в Монпельє і Парижі. У 25 років став професором анатомії Падуанського університету. Яку книгу написав Андреас Везалій?	
	A	Анатомічний рух серця і крові у тварин	
	*B	Про будову людського тіла	
	C	Про будову тваринного світу	
	D	Про рух крові у тварин	
9.	Англійський лікар, анатом, фізіолог та ембріолог Вільям Гарвей (1578–1657) написав фундаментальну наукову працю. Як вона називалася?	
	*A	Анатомічні дослідження руху серця і крові у тварин	
	B	Про будову людського тіла 	
	C	Про сифіліс	
	D	Про хвороби ремісників	
10.	У 476 році Західна Римська імперія припинила своє існування. Від цієї дати у Європі починається доба Середньовіччя. На які періоди поділяють Середньовіччя у Західній Європі? Назвіть їх у вірній послідовності:	
	A	Доба Відродження, раннє і класичне середньовіччя 	
	B	Класичне середньовіччя, доба Відродження, феодалізм 	
	C	Рабовласництво, феодалізм, капіталізм 	
	*D	Раннє, класичне середньовіччя, доба Відродження	
11.	Хірургію практично не викладали, і за доби Середньовіччя вона не вважалася медичною професією. Хто займався хірургією у Європі за доби класичного Середньовіччя?	
	A	Монахи	
	B	Періодевти	
	C	Хірурги	
	*D	Цирульники	
12.	З IV століття християнство стало пануючою релігією у Візантії. Це сприяло створенню різноманітних благодійних і медичних установ. Як називали лікарні у Візантії?	
	A	Ксенодохії	
	*B	Нозокомії	
	C	Орфанотропії	
	D	Хіротрофії	
13.	Лікарі-мусульмани зробили значний внесок у розвиток окремих галузей анатомії і хірургії. Видатним хірургом доби Арабських халіфатів був:	
	A	Абу Бакр ар-Разі	
	B	Алі ібн-Аббас	
	*C	Аль-Захраві 	
	D	Ібн аль-Хайсам	
14.	Поширення епідемій прокази і чуми за доби пізнього Середньовіччя істотно скоротилося, проте, з’явилися нові хвороби (сифіліс, висипний тиф та ін.) Хто з учених XVI століття вивчав інфекційні захворювання і систематизував шляхи передачі інфекцій?	
	A	Амбруаз Паре	
	B	Бернардіно Рамацинні	
	C	Вільям Гарвей	
	*D	Джироламо Фракасторо	
15.	Основним методом лікування ран за доби Середньовіччя була каутеризація – припікання рани розпеченим залізом або киплячою смолою. Хто з лікарів XVI століття запропонував більш гуманний метод лікування ран?	
	A	Аль-Захраві	
	*B	Амбруаз Паре	
	C	Андреас Везалій	
	D	Вільям Гарвей	

КОНТРОЛЬНІ ПИТАННЯ
1.	Назвіть особливості розвитку медицини у Західній Європі доби Відродження.
2.	Що Ви знаєте про Андреаса Везалія та його фундаментальну працю?
3.	Який внесок у розвиток медицини зробив Вільям Гарвей?
4.	Кого з представників ятрохімічного напряму в медицині Ви знаєте?
5.	Кого вважають засновником учення про заразні хвороб?
6.	Що Ви знаєте про розвиток хірургії у середньовічній Європі?
7.	Який внесок у розвиток хірургії зробив Амбруаз Паре?
8.	Які особливості мав розвиток медицини у Візантійській імперії?
9.	Які наукові праці учених Візантії вам відомі?
10.	Які нові медичні установи з’явились у Візантії?
11.	Які особливості мала медицина в Арабських халіфатах?
12.	Які медичні установи існували в містах Арабських халіфатів?
13.	Що Вам відомо про Ібн-Сіну та його медичну працю?
14.	Які особливості притаманні медицині Західної Європи доби раннього і класичного Середньовіччя?
15.	Як впливала католицька церква на медичну науку?
16.	Якою була медична освіта у Західній Європі за доби класичного Середньовіччя?
17.	Що спричинило поширення інфекційних хвороб в період Середньовіччя?
18.	Які протиепідемічні заходи вживала медицина за Середньовіччя? 

ЗМІСТ

Методика проведення заняття………………………........................................	3	
Основний теоретичний матеріал для підготовки до заняття…………….....	4	
1.	Медицина Візантійської імперії…………………………….............	4	
2.	Медицина Арабських халіфатів.……………………….……….......	5	
3.	Європейська медицина доби раннього і класичного  Середньовіччя (V–XV ст.)……………..…………………………....	
8	
4.	Європейська медицина доби Відродження (XV–XVII ст.)………	9	
Тестові завдання…………………………………….……………..…………..	12	
Контрольні питання..……………………………………………………...…..	15	

Навчальне видання

ІСТОРІЯ МЕДИЦИНИ

Методичні розробки для викладачів 
до проведення семінарського заняття за темою 
«Медицина Середньовіччя та за доби Відродження»
для підготовки студентів за спеціальностями 
222 «Медицина», 228 «Педіатрія», 221 «Стоматологія»

Укладачі:	Огнєв Віктор Андрійович	
	Семененко Олена Володимирівна	
	Мартиненко Наталія Миколаївна
М’якина Олександр Володимирович

Відповідальний за випуск В. А. Огнєв

Формат А5. Ризографія. Ум. друк. арк. 1,0.
Тираж 100 прим. Зам. № 17-33462.
______________________________________________________________
Редакційно-видавничий відділ
ХНМУ, пр. Леніна, 4, м. Харків, 61022
izdat@knmu.kharkov.ua
Свідоцтво про внесення суб’єкта видавничої справи до Державного реєстру видавництв, 
виготівників і розповсюджувачів видавничої продукції 
серії ДК № 3242 від 18. 07.2008 р.