Карпенко К.І. Інтерпретаційні інтенції образу природи у творчості Шевченка та Сковороди // Методологія і практика лінгвістичної підготовки іноземних студентів: Збірник матеріалів Всеукраїнської науково-практичної конференції. 19 квітня 2017 р. – Харків: ХНМУ, 2017 – 352 с. – С. 90-92.
ІНТЕРПРЕТАЦІЙНІ ІНТЕНЦІЇ ОБРАЗУ ПРИРОДИ У ТВОРЧОСТІ ШЕВЧЕНКА ТА СКОВОРОДИ
Відомо, що свого часу видатні діячі культури з метою формування національної ідентичності свідомо послуговувалися інтерпретаційними можливостями образу природи. Наразі спостерігається зворотний зв’язок. Образи поетів, художників, композиторів, які є національною гордістю, набувають ідеологічного значення і залучаються до процесу пробудження екологічної ідентифікації, до формування екологічних цінностей. Їх постаті стають символічним уособленням цих цінностей. Останнім часом підкреслюється виховне значення образів природи у творчості Тараса Шевченка та Григорія Сковороди.
Не можна повністю погодитися з відомим літературним критиком Г. Грабовичем, який пише, що Україна в Шевченківському міфі – «зовсім не місце, територія чи країна, вона – стан буття, чи, якщо точніше, екзистенціальна категорія в теперішньому часі, а в майбутньому, після остаточного перетворення, - форма ідеального існування» [1, с. 67]. Так, міфологічна інтерпретація історії України Шевченком свідчить про циклічність, при якій новий лад повторюватиме колишній «золотий вік», але це зовсім не дає нам приводу стверджувати, що Україна в Шевченківському міфі – «зовсім не місце, територія чи країна…». Духовні запити поета не були зосереджені на «пошуках утраченого часу». Навпаки, домінуючою інтенцією в них були пошуки «втраченого простору», ностальгія за рідним краєм, рідною землею. 
Проблема природи у контексті часу, а частіше, у контексті вічності висвітлена у творчості Г. Сковороди. Мандруючи просторами України, неквапливо розмірковуючи на пасіках, у яблуневих садочках, він намагався зазирнути за «завісу» часу. 
Цікаво, що ані Сковорода, ані Шевченко не мали постійного житла (домівки). Але Сковорода й не виказував турботи з цього приводу, більше того – він побоювався прив’язатися душею до певного місця. Шевченко ж мріяв про власний дім на рідній землі, але йому завжди щось заважало здійснити мрію. У цьому контексті особливого інтерпретаційного значення набувають факти їх перепоховання. Вони, мабуть, є логічними навіть у посмертній долі кожного з мислителів. Здійснилися мрії Шевченка. Він, хоч і останню, вічну домівку, але знайшов саме в Україні. І сталося це зовсім не в уявному просторі  й міфологічному часі. А Сковороду «світ» не зміг «піймати» навіть у могилі. 
Разом із тим немає сумніву в тому, що як образ Шевченка, так й образ Сковороди кожен на свій лад підсилюють гостроту сприйняття сучасних екологічних проблем, розширюючи простір ідентифікаційних інтерпретацій. Творчість Т. Шевченка пробуджує ностальгію за ідеальним простором, яка може спонукати до покращення конкретної екологічної ситуації. Сковородинівські ж роздуми вражають здатністю передбачення неідеалізованого майбутнього. Наприклад, відомо, що він висловлював занепокоєння наслідками швидкого індустріального підкорення природи, наполягав, що для цього повинна дозріти «внутрішня людина», тобто індивідуальна самосвідомість та відповідальність. 
Таким чином, образи Шевченка й Сковороди стають певними інтерпретаційними символами ставлення до природи, бо вони започаткували національні традиції, із якими не можна не рахуватися. 
Література
1.	Грабович Г. Шевченко як міфотворець. – К.: Радянський письменник, 1991. – 212 с.