ПОВСЯКДЕННЯ ХАРКІВСЬКОГО ЛІКАРЯ ПІЗНЬОІМПЕРСЬКОЇ ДОБИ: СПРОБА РЕКОНСТРУКЦІЇ НА ПРИКЛАДІ С. А. РОБАКА (1857–1925)
Альков Володимир Андрійович, к. і. н., старший викладач кафедри суспільних наук Харківського національного медичного університету, м. Харків, Україна
Робак Ігор Юрійович, д. і. н., професор, завідувач кафедри суспільних наук Харківського національного медичного університету, м. Харків, Україна
Анотація
У роботі на базі широкого кола джерел аналізується повсякденне життя харківського оториноларинголога другої половини ХІХ – початку ХХ ст. С. А. Робака в таких сферах як життєвий шлях, заробітки та сімейне життя. Автори приходять до висновку, що за добробутом даний успішний лікар належав до верхнього прошарку середнього класу, і цей висновок може бути застосований до міського лікарського співтовариства того часу взагалі.
Ключові слова
Харків, лікарі, С. А. Робак, повсякдення, усна історія, краєзнавство, Російська імперія
EVERYDAY LIFE OF KHARKIV DOCTOR OF LATE IMPERIAL ERA: AN ATTEMPT OF RECONSTRUCTION ON S. ROBAK’S EXAMPLE (1857–1925)
Alkov Volodymyr, PhD, senior lecturer of the Department of Social Sciences, Kharkiv National Medical University, Kharkiv, Ukraine
Robak Ihor, Doctor in History, professor, Head of the Department of Social Sciences, Kharkiv National Medical University, Kharkiv, Ukraine
Abstract
Analysis of Kharkiv otorhinolaryngologist of the second half of the 19th and early 20th centuries S. Robak’s everyday life on the basis of a wide circuit of sources and in such spheres as life path, earnings, and family life has been done in the paper. The authors came to conclusion that the welfare of this successful doctor belonged to the upper stratum of the middle class, and this supposition can be applied to urban medical community of that time in general.
Key words
Kharkiv, doctors, S. Robak, everyday life, oral history, local history, the Russian Empire
За наших часів історична наука звернулася до того, що завжди цікаво суспільству та практично неможливо вичерпати – повсякденного життя звичайних людей. Завдяки гуманізації тема життя людини стає не менш вартісною за сам історичний процес. У даному випадку специфічним дослідницьким інструментом виступить головно усна історія, повідана старійшиною роду Робаків, польським дисидентом-«шістдесятником» Кшиштофом Робертом Робаком та харківським професором-істориком Ігорем Юрійовичем Робаком. Зрозуміло, що розповідають респонденти відповідно про рідного діда та родича, якого самі ніколи не бачили, тому певні сумнівні твердження потребують прискіпливої перевірки за допомогою традиційних джерел.
Отож, герой розвідки, Сигізмунд Антонович Робак народився 1857 року в с. Кустовниці Мозирського повіту Мінської губернії [12] у сім’ї відставного капітана російської армії [4, тема від 2.02.2018], небагатого шляхтича за походженням. Закінчив гімназію із золотою медаллю та поїхав навчатися на лікаря до Києва в Університет Святого Володимира [14, с. 61]. Життя в місті для вихідця з небагатого роду виявилося нелегким. Перший рік молодий Сигізмунд жив на гроші від проданої медалі, адже тоді їх робили дійсно зі щирого золота. Щоб «триматися на плаву» робив ін’єкції (швидше за все, мається на увазі віспощеплення), давав уроки, доглядав дітей місцевих багатіїв [12].
У Харкові проживав його багатий родич, католицький ксьондз, який, зрозуміло, власних дітей не мав і, на переконання К. Р. Робака, прихистив молодого бідного студента [4, тема від 2.02.2018]. Як вдалося з’ясувати, Сигізмунд Антонович поступив на другий курс медичного факультету 11 жовтня 1880 р. [14, с. 61].  До речі, навчання на 5-му курсі в джерелах не відбилося, тобто або він закінчив університет екстерном, або мала місце халатність при укладанні списків. Студії в Києві в сімейному епосі абсолютно не відобразилися. Як не відобразилося й те, що станово він був записаний однодвірцем, що не дорівнювало дворянину.  Особисте дворянство Сигізмунд Робак здобув завдяки багаторічній службі по досягненні 9-го класу титулярного радника та, як свідчить його онук Кшиштоф Робак, мав срібний позолочений знак «ЛД» з двоглавим орлом [11]. 
З Російського медичного списку 1891 р. дізнаємось, що Сигізмунд Антонович Робак отримав лікарське звання 1885 р., тобто закінчив університет, та проживав у Харкові [10, 1891, с. 182]. Він розпочав приватну медичну практику – справу як на той час вигідну й грошовиту. Російський медичний список вказує, що С. А. Робак був спеціалістом з хвороб вух і горла, тобто оториноларингологом [10, 1908, с. 340]. Він оселився на Катеринославській вул. в будинку Вуїч № 55, де й приймав хворих. Прийом тривав з 9-ї до 12-ї вдень та з 17-ї до 19-ї години ввечері [16, 1886, с. 301]. У «вікні» лікар мав встигнути попрацювати в Харківській міській дитячій лікарні імені князя Д. М. Кропоткіна. Посада позаштатного ординатора, яку він посів попервах, хоч і була шанованою, але ніяк не оплачувалася (це було щось на зразок сучасного волонтерства, але в ширших масштабах), а тому весь прибуток він отримував від приватної практики. Тільки 1888 р. на преміювання позаштатного лікаря було виділено 120 руб. винагороди, але це зовсім невелика сума за рік роботи [2, с. 53]. Головою Піклувальної ради лікарні тоді був поляк В. Франковський, а членом ради – М. Браїловський [5, с. 38], які, вочевидь, і допомогли «зачепитися» на робочому місці молодому співвітчизникові.
З 27 травня по 23 вересня 1889 р. С. А. Робак працював на посаді лікаря-розпорядника лікарні  Харківського медичного товариства [17, с. 308, 530]. Такий нетривалий термін роботи можна пояснити тим, що посада була складною та відповідальною, а зарплатня – аж занадто скромною [9, с. 191]. Лише 1895 р. С. А. Робак обійняв посаду завідувача тифозним відділенням  міської дитячої лікарні [16, 1897, с. 315], з якою в подальшому пов’язаний увесь його трудовий шлях. Це вже була посада штатного ординатора, якому платили жалування. Відповідно, був скорегований і графік приватного прийому – з 10-ї до 12-ї та з 18-ї до 19-ї [16, 1904, с. 184] години. Завідував тифозним відділенням С. А. Робак щонайменше кілька років [6, с. 66; 7, с. 23; 3, с. 33]. На початку ХХ ст. Сигізмунд Антонович врешті обійняв посаду за своїм фахом – став завідувачем «дифтеритного» відділення [8, с. 38]. 1914 р. дитяча лікарня працювала вже в складі двох відділень – скарлатинного та «дифтеритного», останнім завідував місцевий старожил С. А. Робак [15, с. 59]. На 1915 р., відповідно до Харківського календаря 1917 р., він мав чин колезького радника [16, 1917, с. 22].
Його річний оклад наприкінці ХІХ ст. складав 500 руб. – суму аж ніяк не захмарну [6, с. 46, 57]. Зважаючи на незадовільне забезпечення, лікарі на початку ХХ ст. підняли питання про підвищення заробітної платні. 1913 р. вона складала вже 1200 руб. [8, с. 115] (100 рублів на місяць), що значно пристойніше. За підрахунками історика Д. М. Чорного, заробітки абсолютної більшості містян (дрібних чиновників, службовців, поліцейських, прикажчиків, учителів міських шкіл, торговців на базарах, власників лавок, висококваліфікованих робітників) перебували в діапазоні 300-600 рублів на рік, або, відповідно, 25-50 рублів на місяць [18, с. 30-31]. Тобто завідувача відділенням міської дитячої лікарні можна було віднести до тієї категорії працюючого населення, яка одержувала вищу від середньої платню. З такою зарплатнею ординатор лікарні імені князя Д. М. Кропоткіна мав змогу не заощаджувати на продуктах харчування і промислових товарах повсякденного попиту. А, скажімо, придбати на жалування автомобіль навряд чи міг навіть доволі високооплачуваний лікар [9, с. 49]. Проте не будемо забувати, що не дитяча лікарня, а приватна практика з самого початку була основним джерелом доходу Сигізмунда Робака.
Лише ставши остаточно на ноги та отримавши впевненість у завтрашньому дні (як ми з'ясували, це сталося 1895 р.), Сигізмунд Антонович одружився. 4 липня 1896 р. штатний ординатор Харківської міської дитячої лікарні Сигізмунд Антонович Робак подав рапорт із проханням дозволити вступ у законний шлюб із донькою колезького асесора дівицею Марією Владиславівною Рафальською, теж католичкою польського походження. У свідоцтві № 3184 з дозволом зазначалося, що відповідно до його формуляра, лікар мав 39 років, римо-католицьке віросповідання, був неодружений і вступав у перший законний шлюб [1, оп. 126, спр. 1409, арк. 1-2]. Нареченій на той час було 19 років [4, тема від 19.07.2017]. Сім’я змінює кілька квартир, але всі в центрі міста. Якщо 1895 р. це будинок Рубінштейна на вул. Сумській, 7 [16, 1896, с. 154], то з 1896 р. – будинок Неронова на вул. Німецькій, 27 [16, 1897, с. 190]. 1899 р. з’являється вже інша адреса – вул. Пушкінська (до 1899 р. – Німецька), 26 [16, 1900, с. 226], 1900 р. – будинок № 24 [16, 1901, с. 20], 1901 – № 28 в одному місці календаря та № 26 – в іншому [16, 1902, с. 191, 216]. Швидше за все, мала місце зміна в нумерації у зв’язку з перейменуванням вулиці, побудовою нових споруд та знесенням старих заразом із друкарськими помилками в адрес-календарі, а реально адреса лишилася тією ж. 1902 р. сім’я переїздить до будинку № 1 по Театральному провулку [16, 1903, с. 217], а 1903 р. повертається на Пушкінську, 26 [16, 1904, с. 184]. 1904 р. – знову на Театральному провулку [16, 1905, с. 191], 1905 р. – знову Пушкінська, але вже з телефоном № 1592 [16, 1906, с. 161]. Витримати таку люту чехарду довго було неможливо. Тому врешті решт (до 1910 р.) Сигізмунд Антонович оселяється у власному будинку по Римарській, 1. Це була доволі фешенебельна споруда в історичному центрі міста, туди був проведений телефон з номером 1591 [16, 1911, с. 99]. Зауважимо, що наявність телефону, як і власної нерухомості, за тих часів – теж ознака статусу. Крім того, сім’я послуговувалася літнім будинком у передмісті Харкова – Липовому Гаю – власністю родичів Марії Владиславівни. К. Р. Робак стверджує, що загальна кількість людей, яким надавав роботу Сигізмунд Антонович, сягала 17 осіб [4, тема від 21.07.2017]. Вочевидь, мається на увазі не тільки прислуга і гувернантки, а й медичні працівники його приватного закладу.  
Онук лікаря, Кшиштоф Роберт, розповідає, що його бабуся Марія, як респектабельна дружина й мати п’ятьох дітей, сиділа вдома, незважаючи на наявність 2 іноземних гувернанток (француженка та німкеня) та слуг [4, Укрнет-листування]. Тому немає нічого дивного в тому, що один із синів С. А. Робака та батько К. Р. Робака – Станіслав 1900 р. народження – чудово володів французькою, хоча ніколи у Франції не бував [4, тема від 19.07.2017]. Дружина, судячи з усього, була владною. Коли вона в 19-річному віці прийшла в дім Сигізмунда Антоновича, то побачила, що там повно тіток із Кустовниці. За рік вона повиганяла усіх. Після цього дворецький тільки її й слухався [4, тема від 21.07.2017]. На наукові конгреси закордон Марія їздила разом із чоловіком, чого зазвичай не практикувалося [13]. Марія Владиславівна закінчила консерваторію в Петербурзі, віртуозно грала на роялі, а частим гостем у домі був юний Ісаак Дунаєвський, який навчався у Харківському музикальному училищі, консерваторії та працював у місті в 1910-1924 рр. Він грав на роялі, а син Сигізмунда Антоновича Владислав – на віолончелі. У домі Робаків тоді влаштовувалися музичні вечори [4, Укрнет-листування].  Між собою подружжя та діти спілкувалися  польською, французькою чи німецькою мовами залежно від домовленого дня, у місті – російською, а «з дворецьким та собаками – українською» [13] (тут слід зважати на його традиційне для поляків ставлення до українців як до «різунів»-бандитів чи обслуги). Вочевидь, це з його боку перебільшення, бо тоді українська мова розглядалася як діалект російської, і різниці не робилося. Та й сучасної гострої незгоди між народами ще не було.
Сигізмунд Антонович пережив революційні часи, зокрема, відомо, що до нього звертався один із ватажків українських банд доби отаманщини, який раптово оглух. К. Р. Робак пише: «Дід-ларинголог заглядає йому у вухо. Знайшов там бруд та восковину. Все вимив, і дикун знову чув. Отримав лікар свою нагороду – козаки нікого не вбили, не вкрали нічого й жінок не зґвалтували. Пішли та не повернулися» [4, тема від 21.07.2017]. С. А. Робак помер у Харкові 1925 року. Наприкінці життя він – лікар-оториноларинголог – мав підробіток ветеринаром і лікував коней, від яких підхопив страшну зоонозну інфекцію і гнив живцем (за клінічною картиною схоже на сап). Антибіотиків тоді ще не винайшли. За версією одного із синів Сигізмунда Антоновича Владислава батько вкоротив собі віку за допомогою передозування морфієм. Дружина Марія ж як ревна католичка цього не визнавала. Коли старий доктор помирав, революціонери прийшли, щоб експропріювати будинок. Але поставилися з повагою до шанованого лікаря. Удову виселили тільки після смерті чоловіка, після чого та виїхала до Польщі [4, тема від 19.07.2017], врешті решт опинившись із донькою в місті Гдиня, де й похована. Сини С. А. Робака Владислав, Станіслав, Сигізмунд теж у різні часи опинились в Польщі [4, тема від 17.07.2017], де потім жили та працювали. Наймолодший син Болеслав помер у дитинстві від туберкульозу [4, тема від 19.07.2017]. 
Таким чином, С. А. Робак був типовим зразком успішного міського лікаря великого університетського міста Російської імперії другої половини ХІХ – початку ХХ століття, і, базуючись на його життєвому шляху, можна аналізувати побут цієї групи населення взагалі. Він був людиною, яка «сама себе зробила», вирвався із очевидних злиднів завдяки завзятій праці, і тільки вже на базі певного добробуту створив сім’ю, яку забезпечив усім необхідним. З наведеного можна зробити висновок, що за добробутом тогочасні міські лікарі належали до верхнього прошарку середнього класу.
Література:
1.	Державний архів Харківської області. Ф. 4. Харківське губернське правління.
2.	Краткий медицинский отчёт и хозяйственный по Харьковской городской детской больнице за 1888 год. – Харьков : б. и., б. г. – 53 с.
3.	Медицинский и хозяйственный отчёты по Харьковской городской детской больнице имени князя Д. Н. Кропоткина за 1901 год. – Харьков : Типография и литография Н. В. Петрова, 1902. – 78 с.
4.	Особистий архів проф. Робака І. Ю. Листування з Кшиштофом Робертом Робаком. 
5.	Отчёт по Харьковской городской детской больнице за 1886 год. – Харьков : Тип. М. М. Гордона, 1887. – 38 с.
6.	Отчёт по Харьковской городской детской больнице имени князя Д. Н. Кропоткина за 1897 год. – Харьков : Печатное дело, 1899. – 60 с
7.	Отчёт по Харьковской городской детской больнице имени князя Д. Н. Кропоткина за 1900 год. – Харьков : Печатное дело, 1902. – 52 с.
8.	Отчёты городских больниц Глазной имени Л. Л. Гиршмана и Детской имени Д. Н. Кропоткина за 1913 год. – Харьков : Мирный труд, 1915. – 116 с.
9.	Робак І. Ю. Організація охорони здоров’я в Харкові за імперської доби (початок XVIII ст. – 1916 р.). – Харків : ХДМУ, 2007. – 346 с.
10.	Российские медицинские списки за 1891-1908 годы.
11.	Собрание белорусской шляхты [Электронный документ]. – Режим доступа: http://www.nobility.by/forum/index.php?topic=255.15
12.	Собрание белорусской шляхты [Электронный документ]. – Режим доступа: http://www.nobility.by/forum/index.php?PHPSESSID=d78af93e97eeb8a08f432c9bfd2ff47b&topic=255.30
13.	Собрание белорусской шляхты [Электронный документ]. – Режим доступа: http://www.nobility.by/forum/index.php?topic=2205.msg12099#msg12099
14.	Список студентов и посторонних слушателей лекций Императорского Харьковского университета на 1880-1881 академический год. – Харьков : Университетская типография, 1880. – 90 с.
15.	Фавр В. В. Обзор харьковской городской лечебно-санитарной организации 1910-1914 гг. – Харьков : Просвещение, б. г. – 72 с.
16.	Харьковские календари за 1886-1917  годы. 
17.	Харьковское медицинское общество (1861-1911): Очерки его пятидесятилетней деятельности / Под ред. С. Н. Игумнова. – Харьков : Типография и литография М. Зильберберг и С-вья, 1913. – V, 539 с.
18.	Чорний Д. М. Міста Лівобережжя України наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст.: автореф. дис. … д-ра іст. наук: 07.00.01 / Д. М. Чорний ; Харк. нац. ун-т ім. В. Н. Каразіна. – Харків, 2008. – 44 с.