Міністерство охорони здоров’я України
Харківський національний медичний університет
І медичний факультет
Кафедра української мови, основ психології та педагогіки

Затверджено
на засіданні кафедри української мови, основ психології та педагогіки
«28» серпня 2015 р.
протокол № 7
Завідувач кафедри ________ 
доц. Фоміна Л. В.

МЕТОДИЧНІ РОЗРОБКИ
для викладачів до проведення практичного заняття
з дисципліни «Українська мова (за професійним спрямуванням)»
зі студентами 1-го курсу медичних факультетів

Розділ 2

Харків 2015

Тема № 1. Особливості українського мовленнєвого етикету.
Комунікативні ознаки культури мовлення. Мовленнєвий етикет лікаря

1. Кількість годин – 2.
2. Обґрунтування теми. Виконання вузькопрофесійних обов’язків лікаря вимагає умінь і навичок усно мовного спілкування, адже мовна поведінка медика великою мірою впливає на хворого, його реакцію на свою хворобу, а отже й на її перебіг, успіхи профілактики та лікування. Тому лікареві необхідно володіти культурою мовлення, а також культурою конструктивного діалогу та полілогу. Плекання культури мовлення входить у професійні обов’язки медичних працівників.
3. Мета заняття: 
- загальна: володіти культурою мовлення, культурою конструктивного діалогу та полілогу.
- конкретна: 
- опанувати правильність нормативного спілкування та дотримання комунікативних ознак у мовленні;
- досконало володіти культурою мовлення;
- піднесення престижу літературної мови як надбання нації;
- утвердження державної мови в Україні;
- опанувати практичні навички ведення діалогу в ситуаціях «медик – медик», «медик – пацієнт», «медик – родичі пацієнта»;
- засвоїти правила мовленнєвого спілкування.
а) знати:
- ознаки мовленнєвої культури;
- етикет мовленнєвого спілкування;
- роль слова медика в лікуванні хворого;
- психологічні особливості хворого.
б) уміти:
- моделювати діалоги за різними ситуаціями;
- формулювати репліки-запитання лікаря в різних ситуаціях;
- перекладати мовні штампи;
- складати діалоги «лікар-лікар» і «лікар-пацієнт»;
- готувати й виголошувати виступ на запропоновану тему, застосовуючи комунікативні ознаки культури мовлення.
4. Графологічні структури теми.

5. Матеріальне та методичне забезпечення теми: підручники, методичні вказівки, презентації за темою, інноваційно-інформаційні технології.
6. Матеріали до практичного заняття (зміст заняття):
1.	Культура професійного мовлення.
2.	Ознаки мовленнєвої культури: логічна послідовність, точність, правильність, ясність, чистота, виразність, різноманітність і багатство мовних засобів, естетичність.
3.	Етикет мовленнєвого спілкування.
4.	Значення слова медика в лікуванні хворого.
5.	Психологічні особливості хворого.
6.	Звукова культура голосу.
7.	Інтонація.
8.	Негативні емоції.
9.	Мовленнєвий етикет лікаря.
10.	Лексико-граматична характеристика частини «Паспортні дані хворого».
7. Практичні навички з теми.
1. Ви з однокурсниками зустріли свого товариша. Познайомте їх із ним (змоделюйте діалог).
2. Сформулюйте репліки-запитання лікаря в ситуаціях. Коли він хоче з`ясувати:
чи підвищена у хворого температура тіла;
чи перебуває він на обліку в протитуберкульозному диспансері;
чи вживає він гормональні препарати;
чи буває у нього подібний біль у ділянці грудини;
чи хворів на пневмонію;
коли востаннє проходив рентгенологічне обстеження;
чи є результат кардіологічного обстеження.
3.Перекладіть мовленнєві штампи, що використовуються під час ділових бесід.
С чего начнем сегодня? Я думаю, мы начнем обсуждение плана. Дело в том, что не все еще собрались. Это вас устраивает? Да, вполне. Я думаю, вопрос можно считать решенным. Полностью с вами согласен. Вы правы. Совершенно верно. Мы с вами договорились? Вы в этом несколько ошибаетесь. Это не так. Это противоречит нашей практике. Я с вами не согласен. Повторите, пожалуйста, ваш вопрос. У нас нет такой информации. У меня есть замечание. Я в этом не уверен. Я хотел бы продолжить розговор. Я с удовольствием представляю гостей.
4. Використовуючи подані слова та словосполучення, складіть діалог лікар-лікар.
Сильний біль у серці. Болить серце і в грудях, ось тут. Напад болю. Серце стискає. На серце тисне. Біль віддає у ліву руку. Біль з’явився, коли несу щось важке, іду швидше, піднімаюсь сходами чи хвилююсь. Іноді задишка з’являється під час сну чи відпочинку. Напад триває п’ять хвилин. Допомагають валідол та нітрогліцерин.
Стенокардія. Стенокардія напруження. Стенокардія спокою. Стискальний біль. Біль під час фізичних напружень і через психоемоційні впливи. Больовий напад. Іноді біль супроводжується відчуттям страху смерті.
Укладаючи діалог, з’ясуйте відповіді:
Загальні скарги.
Характер болю.
Інтенсивність болю.
Локалізація больових відчуттів.
Іррадіювання болю.
Умови виникнення нападів болю.
Тривалість больових відчуттів.
Додаткові відчуття під час нападів болю.
Повторення нападів болю.
5. Застосовуючи комунікативні ознаки культури мовлення, підготуйте та виголосіть в аудиторії 5-хвилинний виступ на одну із запропонованих аудиторних тем: «Видатний український лікар», «Проблеми сучасної української медицини», «Українські письменники-медики», «Секрет генів», «Таємниця сну», «Стрес та хвороби». Правильно оформіть на окремих аркушах його конспект (план і тези).
8. Термінологія (ключові слова). Етикет, мовленнєва культура, логічна послідовність, точність, правильність, ясність, чистота, виразність, різноманітність і багатство мовних засобів, естетичність.
9. Запитання до контролю знань.
1. Назвіть ознаки мовленнєвої культури.
2. Охарактеризуйте етикет мовленнєвого спілкування.
3. Визначте роль слова медика в лікуванні хворого.
4. Назвіть психологічні особливості хворого.
10. Література.
1.	Головащук С. І. Українське літературне слововживання : словн.-довідник. – К. : Вища шк.., 1995. – 319 с.
2.	Культура мови на щодень / Н. Я. Дзюбишина-Мельник, Н. С. Дужик, С. Я. Єрмоленко та ін. – К. Довіра, 2000. – 169 с.
3.	Ющук І. П. Подолати комплекс меншовартості // Українська мова та література. – 2008. - № 12.
4.	Коваль А.П. Слово про слово. К., 1986.
5.	Антоненко-Давидович Б. Як ми говоримо. – К., 1991.
6.	Вихованець І.Р. Таїна слова. –К., 1990.
7.	Ющук І. Практичний довідник з української мови. – К., 2000.
8.	Бабич Н. Д. Основи культури мовлення : навчальний посібник / Надiя Денисiвна Бабич . – Львів : Світ, 1990. – 232 с. 
9.	Національно-мовне виховання у процесі формування майбутнього медика / Г.В. Навчук, І.В. Навчук // Наукові праці Кам’янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка: Філологічні наукию Вип. 28. – Кам’янець-Подільський: Аксіома, 2011. – 540 с. 
10.	Бабич Н. Д. Культура фахового мовлення: навчальний посібник / за ред. Н. Д. Бабич. – Чернівці: Книги –ХХІ, 2006. – 296 с.
11.	Шутак Л.Б., Навчук Г.В, Ткач А.В. Українська мова професійного спрямування: Нвчальний посібник для студентів вищих навчальних закладів І-ІV рівнів акредитації/За ред. Г.В.Навчук.-Чернівці, 2008.-444с.
12.	Загнітко А.П., Данилюк І.Г Українське ділове мовлення: професійне і непрофесійне спілкування. - Донецьк: ТОВ ВКФ „БАО", 2008. - 480 с. 

Методична розробка складена: доц. Фоміна Л. В., доц. Ніколаєва А. О., доц. Калініченко О. В., Скорбач Т. В., Нестеренко А. К.
Методична розробка переглянута і затверджена на засіданні кафедри української мови, основ психології та педагогіки __________________________
З доповненнями (змінами) _____________________________
Завідувач кафедри		__________________		доц. Фоміна Л. В.

Культура професійного мовлення. Що входить у зміст цього поняття? Тут виділяється кілька ознак, яким повинна відповідати гарна мова: логічна послідовність, точність, правильність, ясність, чистота, виразність, різноманітність і багатство мовних засобів, естетичність. Одним із найважливіших показників, що визначають рівень розвитку суспільства, є система освіти і, зокрема, система підготовки фахівців у вищому навчальному закладі. Про справжнього спеціаліста можна говорити тоді, коли він не лише має блискучу кваліфікацію, а й володіє високою мовленнєвою культурою. Це означає, що професійний успіх значною мірою залежить від того, наскільки адекватно фахівець сприймає людей,  як звертається до партнера, чи знаходить прийнятний тон і стиль спілкування, чи вміє чути співрозмовника, чи намагається зрозуміти його, які добирає слова, щоб підтримати або переконати. 
Культура мовлення фахівця має відповідати сучасним літературним нормам, характеризуватися лексичним багатством. 
Логічна послідовність. Першою умовою логічності мовлення є логічність мислення, логічність міркувань як етапів розгортання думки. Уміння дисциплінувати своє мислення, міркувати послідовно, спиратись на попередні етапи думання, розвивати наступні, шукати джерела й причини явищ, висувати положення (тези), давати обґрунтування й пояснення фактам, умотивовувати висновки – усе це необхідні умови логічності мовлення, а значить, і високої культури його. Адже без культури думання не може бути культури мовлення. Видатний український письменник Олесь Гончар писав: «Убога стилістика найчастіше є породженням убогої думки». Другою умовою логічності мовлення є знання мовцями мовних засобів, за допомогою яких можна точно передати предмет думання й саму думку про нього, якими можна забезпечити смислову зв’язність мовлення, уникаючи, таким чином, суперечливості у викладі матеріалу. Тобто кожен мовець повинен володіти не тільки логікою мислення, а й логікою викладу думки. Логіка викладу думки залежить не тільки від логіки мислення (хоча в основному від цього), а й від ситуації спілкування, від рольових характеристик співбесідників, від призначення й мети спілкування. Вона досягається за допомогою внутрішнього плану відповіді: задум – основна думка – її членування – висновки. Потім необхідно сформулювати тези відповіді, тобто основні положення, закономірності, правила, які ще треба буде аргументувати, розкрити або довести: дія відбувається, результат такий, де? за якої умови? чому? коли? як? Слід пам’ятати, що одне судження правильне, друге – хибне, третього не дано. За логічної послідовності слова розміщуються так, що між ними не виникає смислових непорозумінь.
Кожна теза (якщо це не аксіома) потребує доказів, підстав, тобто таких пояснень, які підтверджують, доводять істинність думки. Кожне наступне положення має органічно випливати з попереднього й бути підґрунтям для наступного. Але крім положень з послідовним зв’язком, можливі й положення з паралельними зв’язками. Докази підтверджуються демонструванням дослідів (якщо це можливо), явищ, викладом фактів, кількісних показників, ілюструванням схем, карт, прикладів.
Логічність підкреслюється логічним наголосом основних (ключових або домінантних) слів, інформативних, які стосуються даної теми. Логічний наголос – це виділення за значенням якогось слова чи словосполучення. Логічно наголошувати слово можна високим або низьким тоном, повільним або пришвидшеним темпом, більшою силою голосу, довшою паузою перед важливим словом.
Точність мовлення досягається вмінням узгодити знання матеріалу зі знанням мови, тобто вибрати найточнішу для даної ситуації форму відповіді чи розповіді.
Точність – одна з найважливіших ознак культури мови. Вона утримує нас від зайвого говоріння. Ця ознака складається з двох компонентів:
а)	адекватне мовне вираження дійсності, тобто не суперечливе життю;
б)	уживання слів і виразів, узвичаєних для мовців, що володіють нормами даної літературної мови.
Точності можна досягти, дотримуючись двох вимог:
1.	Оформляти й виражати думку треба відповідно до предметів і явищ дійсності, відповідно до понять про них. Слід пам’ятати, що в народі здавна точність пов’язувалася з умінням чітко мислити, знанням предмета мовлення, умінням зіставити слово з особою, предметом, дією, явищем. Слово має виражати найістотніше в них і цим найістотнішим воно представлене у свідомості мовців.
2.	Обов’язковою умовою досягнення точності мови є увага до стилю й жанру текстів, умов, середовища й колориту спілкування, культурно-освітнього рівня мовців, бо в кожному типу мовного спілкування, культурно-освітнього рівня мовців, рівень точності «свій», своя міра мовної правди і неправди, і мовець мусить його відчувати. Наприклад, жартома сказане в дружній бесіді слово може сприйматися адресатом як образа, бо він узяв його з контексту фантазійно-дотепного довірливого спілкування й переніс на рівень офіційно-ділового, де «все правда». Може здатися, що серед наведених нижче виразів тільки останній є точним, а всі інші – евфемізми, тобто замінники з наближеним значенням: Чи Ви не помилились? Може, це зовсім не так? Чи сказане Вами справді є таким? Чи є правдою те, що Ви сказали? Може, це не зовсім так? Може, це Ваша фантазія. Може, Ви помилились? Ви, мабуть, помилились. Мені здається, Ви кажете неправду. Це Ваша вигадка. Це все неправда. Це все обман. Це все лжа. Ви брешете. Насправді, усі вони можуть бути точними у своєму контексті й відповідній життю мовній ситуації.
Точність мови – це відповідність мовного змісту предметно-речовій дійсності, реальним особам, системі понять. Точність залежить від вибору слова чи виразу, а також від уміння мовця зіставляти слово і предмет, річ, ознаку, явище, слово й поняття про нього. При цьому треба враховувати, з яким нині значенням вживається конкретне слово, а не вживати його з будь-яким з інших значень, які також йому були властиві чи й нині рідко вживаються.
Поняття «точність» практичної (щоденної) мови не збігається з поняттями точності в науковій, офіційно-діловій і художній мові.
У науковому та офіційно-діловому стилях точність досягається через систему термінів, а в художньому – через систему образних засобів мови.
Точність передбачає граматичну правильність. Без граматичної правильності важко досягти точності. 
Правильність – це насамперед правильне, не перекручене розуміння понять, термінів, якими передаються ці поняття, доречне їх вживання, зв’язок думок і понять у єдину теорію, ясність викладу. Правильною є відповідь, в основі якої істинні знання (наукові, об’єктивні, достовірні).
Правильність досягається дотриманням літературних норм вимови й написання, словотворення й формотворення, будови словосполучень і речень.
Це:
1.	Правильне фонетичне наголошення слів (слід уникати діалектних та просторічних наголосів): новий, старий, український, читання, завдання тощо.
2.	Дотримання вимовних (орфоепічних) норм української літературної мови:
-відсутність акання – ненаголошене о ніколи не наближається до а: [роса], [вода], [гора], [сосна];
-тверда вимова губних приголосних звуків: кров, любов, сім, голуб, степ; шиплячих: ріж, ніж, робиш, ходиш;
-африкати дж, дз вимовляються як один звук: джерело, дзвін, джем, джаз, бзеркало;
-перед е та и всі приголосні вимовляються твердо: день, тебе, синь, диво, липень;
-перед і всі приголосні пом’якшуються або напівпом’якшуються:  пісня, ніч, дім, місяць, мрія, гірко;
-розрізняються приголосні – гортанний, щілинний г (гордість, гарбуз, голова, газета, грамота, гість) і проривний задньоязиковий ґ (ґедзь, ґуля, аґрус, ґава, ґанок, ґатунок, ґвалт, ґлей, ґрунт, ґудзик, дзиґа, джиґун, ґніт, ґелґотати, ґиґнути, ґандж);
-дзвінкі приголосні в кінці слова не оглушуються: сніг, дід, сад, доріг, сторож, гриб;
-чергування сполучників і // й (сад і город, вишня й аґрус), прийменників у //в (вовк у кошарі, сіли в електричку).
3.	Дотримання морфологічних норм, зокрема правил відмінкових закінчень іменників, прикметників, числівників, займенників, особових закінчень дієслів. Так, треба вимовляти й писати землею, піснею, кручею, межею, грушею, кашею, а не земльою, пісньою, кручою, межою, грушою, кашою; статей, доповідей, а не статтів, доповідів; братів, але сестер, а не сестрів тощо.
4.	Дотримання синтаксичних норм побудови простих і складних речень; синтаксичних зв’язків узгодження й керування (дякую вам, а не вас), порядку слів, місця дієприкметникових і дієприслівникових зворотів. Будуючи складнопідрядне речення, слід тримати в полі зору те слово з головного речення, якого стосується підрядне, а не відривати від нього підрядне.
5. Дотримання граматичної будови речення, фрази, вислову: намагатися подавати повні аргументовані відповіді, не допускати телеграфічного (незв’язного) мовлення, тримати «під контролем» синтаксичну структуру речення, щоб у ньому, якщо воно не односкладне, була граматична пара – підмет і присудок, а всі інші слова мали своє місце в групі підмета й групі присудка; користуватися прямим і зворотним порядком слів, виносити найважливіші слова на початок і на кінець речення, виокремлювати їх інтонацією. 
Ясність мови визначається її зрозумілістю і забезпечується точністю та логічністю. Ясною здаватиметься усне мовлення адресату, якщо його мислення встигатиме за мисленням мовця, а ще краще, якщо трохи випереджатиме. Слухач у такій ситуації адекватно «прочитує» те, що чує, здогадується, про що йтиметься далі, і часто каже: «Ясно, я все зрозумів». Ясності усного мовлення сприяють чітка дикція, логічне й фонетичне наголошування, правильне інтонування, розмірений та уповільнений ритм, спокійний і ввічливий тон.
На письмі ясність досягається послідовністю лінійного викладу матеріалу, що відображає логічне розгортання думки, точним називанням, членуванням тексту на абзаци відповідно до тем, підтем і сегментів думки, повтором основних, ключових слів.
Ясність повинна бути обов’язковою ознакою гарної мови в усіх типах спілкування.
Чистота мови уявляється нам передусім як відсутність у мові чужих їй елементів, до яких відносимо неосвоєні запозичення, невластиві українській мові форми, що з’являються під впливом інших мов. Нині українська мова зазнає шаленого тиску збоку російської та англійської мов і засмічується їхніми елементами. Учені говорять, що до процесу русифікації української мови додався процес британізації: поширюються англійські слова єксклюзив, маркетинг, менеджер, дилер тощо.
Частина цих елементів освоїться українською мовною практикою і ввійде в лексику української мови як синоніми до наших слів. Гірше буде, якщо при цьому витісняться питомо українські слова, що загрожуватиме самобутності, оригінальності нашої мови.
Засмічують літературну мову не тільки чужі слова, а й свої вульгаризми, лайки, усе те, що ображає гідність людини й не відповідає моральним критеріям українського менталітету.
Чистота мови має простежуватися на всіх рівнях її структури й використання: на рівні орфоепії – літературно-нормативна вимова; на рівні орфографії – грамотне письмо; на рівні лексики – відсутність чужих слів, вульгаризмів, суржику, немотивованих повторів; на рівні синтаксису –правильна, завершена будова речень, нормативні словоформи.
Виразність є ознакою культури мови всіх стилів. У наукових текстах вона досягається точністю слів і логічністю викладу, професійною лексикою й фразеологією. Офіційно-діловий стиль використовує для цього адміністративно-управлінську термінологію, сегментування тексту, різні рівні стандартизації, кліше. Публіцистичний стиль увиразнюється суспільно-політичною лексикою, інформаційними штампами та експресивними художніми засобами.
У художній літературі виразність формується художніми засобами й стилістичними фігурами, комбінуванням слів, що мають переносні значення.
Приємне враження справляє мовець, який уміло користується багатозначністю слів, синонімами, фразеологізмами, прикметниковими, дієприкметниковими й дієприслівниковими зворотами, мова якого є образною. Коли основну думку або інформацію до неї вже сформульовано в реченні, є сенс повернутися до нього ще раз і подумати, що можна уточнити, додати, як конкретизувати, за допомогою яких мовних засобів (синонімів, антонімів, термінів, прикладок, епітетів, порівнянь, метафор, відокремлених членів речення, вставних слів і словосполучень тощо).
Різноманітність і багатство мови можна вважати однією ознакою, бо різноманітність – це наявність неоднорідних за змістом, значенням, формою, забарвленням одиниць. А багатство мови – це наявність у ній низки різноманітностей. Під цими поняттями розуміють тематичні групи лексики, багату синонімію (лексичну й граматичну), тропіку (метафори, епітети, порівняння, метонімії, синекдохи та ін.), стилістичні фігури (повтори, паралелізми, періоди, градації тощо).
Одноманітне мовлення втомлює слухачів, різноманітне – активізує увагу.
Одним з показників культури мови є естетичність. Вона спирається на всі попередні ознаки: точність, логічність, чистоту, доречність, лаконічність, виразність, різноманітність, образність, які у взаємодії та пропорційності створюють гармонію усного чи писемного тексту. Одноманітний, нечіткий, невиразний, засмічений суржиком, випадковими словами текст ніколи не справить враження гарної, вишуканої мови й не викличе почуття естетичного задоволення.
Естетика щоденної практичної мови досягається оптимальним добором мовних засобів, потрібних для певної комунікативної настанови, гармонійною цілісністю тексту. Почуття естетичного задоволення викликається ввічливим, дотепним розмовним мовленням.
Проте естетичність мови найповніше виявляється в художній літературі, основною функцією якої є естетичний вплив на читача. Тут вона досягається зоровою й слуховою образністю, емоційно-вольовою експресивністю лексики, красивістю мовних засобів.
Важливе значення має поводження мовця, манера розмовляти. Якщо говорите тихо, мляво, невиразно – складається враження, що знання у вас слабкі, поверхові, неповні; надмірно голосно – значить, ви не вдумливий, не розважливий. Стежте за розміреним темпом мовлення, виразною дикцією, керуйте своєю мімікою, жестами. Не піддавайтеся переляку, поквапливості, бо це може стати причиною помилок.
Мовлення має відповідати не тільки темі, змісту інформації, а й задуму мовця, ситуації та умовам спілкування. Усне й писемне мовлення, тобто жива мова і текст, завжди мають нести в собі ознаки певного підстилю, жанру, мовлення. Це сприяє ефективності мовного спілкування, сприймання й порозуміння.
Щоб досягти виразності й багатства індивідуальної мови, необхідно про це дбати, а саме:
- постійно збагачувати свій інтелект, удосконалювати мислення, не лінуватися думати; немає думки – немає мови;
- вважати одноманітність мовлення неестетичною, а бідність словника – ознакою поганого тону, тобто неестетичним ставленням до співрозмовників, байдужістю;
- постійно збагачуватися новими мовними засобами зі сфери свого професійного мовлення і близьких фахів;
- виробити увагу до чужого гарного мовлення, намагатися аналізувати, чим воно гарне: багатством словника, інтонацій, особливостями тембру, різноманітністю синтаксичних структур, умінням будувати фрази й текст, індивідуальною образністю, порівняннями, епітетами, метафорами тощо;
- читати українську класичну й сучасну літературу та публіцистику, пресу, щоб мати «на слуху» рівень розвитку сучасної української літературної мови;
- постійно бути уважним до своєї мови й мови найближчих осіб, колег, не розслаблятися, дбати про автоматизм гарного мовлення;
- бути уважним до життя, до розмаїття його форм, барв, явищ, процесів як у природі, так і в суспільстві;
- сприймати мову як свою людинолюбну сутність, як картину світу, як порадника й помічника в суспільному житті;
- своє мовне вдосконалення розуміти як благородний мовний вчинок і поширювати це розуміння серед колег, близьких людей. 
Етикет мовленнєвого спілкування
Етикет (франц. Etiquette – прикріплений, встановлений) – зовнішня, видима складова етики, яка формувалася протягом століть і тисячоліть у людському суспільстві, невід’ємна частина духовного світу людини. Термін «етика» (лат. ethica – звичай) у науковий обіг запровадив Арістотель (приблизно 384 – 322 до н. е.). Цей термін має два значення:
•	розділ філософії, об’єктом якого є мораль (проблеми сенсу життя, призначення людини тощо);
•	 норми, правила, які підтримуються суспільною думкою й визначають, як повинна діяти людина в умовах вибору між добром і злом, егоїзмом і альтруїзмом, у ситуаціях самовираження особистості, у мотивації вчинків, у розумінні принципів і норм поведінки, зокрема мовленнєвої поведінки.
Мовленнєва етика передбачає дотримання умов успішного спілкування: доброзичливого ставлення до адресата, демонстрації зацікавленості в розмові, емпатії (тобто налаштованості на внутрішній світ співбесідника), щирості у формулюванні своїх думок, увазі тощо, сигналами чого є репліки різних типів, а також міміка, усмішка, погляд, жести, постави тіла та ін.
Мовленнєва етика – правила мовленнєвої поведінки, що ґрунтуються на нормах моралі, національно-культурних традиціях, психології учасників спілкування.
Порушення норм мовленнєвої етики суттєво ускладнює процес спілкування.
Етичні мовленнєві норми втілюються в спеціальних етикетних мовленнєвих формулах і виражаються сукупністю різнорівневих засобів – від окремих слів до висловлювань і навіть текстів. Ідеться про мовленнєвий етикет.
Мовленнєвий етикет – система усталених форм спілкування, прийнятих відповідно до соціальних ролей комунікантів і моральних норм поведінки людей у суспільстві.
Мовленнєвий етикет відзначається стійкістю й консервативністю, і в цьому він стає подібним до офіційно-ділового стилю, який теж в ідеалі має лишатися сталим і непорушним. Мовленнєвий етикет запрограмований на найрізноманітніші типові ситуації, у яких використовуються типові мовні структури, кліше, закріплені національними культурними традиціями. Щоразу, у певних ситуаціях, ми повторюємо стереотипи поведінки, у тому числі мовної, які поза нашою свідомістю, автоматично використовуються в разі потреби.
Використання правил мовленнєвого етикету великою мірою залежить від конкретної ситуації спілкування: місце й обставини розмови, цільова настанова (повідомити, вплинути, вразити , здивувати, шокувати тощо). Але найбільшого значення набувають міжособистісні стосунки. У залежності від цього фактору може йтися про 5 тональностей спілкування: висока, нейтральна, звичайна, фамільярна, вульгарна.
Висока тональність відповідає спілкуванню у сфері суто формальних суспільних структур (урочисті заходи, дипломатичні прийоми тощо).
Нейтральна – функціонує у сфері офіційних установ.
Звичайна тональність характерна для спілкування на побутовому рівні.
Фамільярна – забезпечує спілкування в колі сім'ї, у дружньому товаристві, емоційна.
Вульгарна – спостерігається в соціально неконтрольованих ситуаціях, занадто емоційна. 
При звертанні до незнайомих людей використовуються нейтральні структури етикету, до близьких, навпаки, емоційні, фамільярні, дуже рідко – нейтральні.
У залежності від типових ситуацій спілкування мовленнєвий етикет можна поділити на групи, різновиди:
1.	Одиниці вітання, привітання: доброго ранку; вітаю вас; добридень; здоров був.
2.	Одиниці звертання та привертання уваги: будьте добрі; скажіть, будь ласка; будьте ласкаві; чоловіче добрий; вельможний пане; вельмишановний добродію тощо.
3.	Одиниці представлення при знайомстві:
•	у ділових стосунках використовують такі компоненти: посада; професія; звання; ім’я по батькові; адже це важливо для здійснення функціональних обов’язків;
•	ділові стосунки дещо «пом’якшують» вимоги етикету навіть у таких випадках, коли відбувається знайомство між чоловіком і жінкою. Звичайно, жінка не може нав’язувати своє знайомство сама. Але ці вимоги відступають, якщо йдеться про суто ділову зустріч.
При знайомстві використовують кліше: дозвольте відрекомендуватися, представити, знайомтеся тощо.
4.	Запрошення: проходьте; ласкаво просимо; зайдіть та ін.
5.	Побажання, поздоровлення: дай Боже; хай щастить; на добраніч; хай Бог милує тощо.
6.	Згода і незгода: так, я не заперечую; ви маєте рацію, авжеж.
7.	Заперечення, відмова: шкодую, але ми мусимо; ні, це не так; я не згодний; не можу; не хочу тощо.
8.	Прохання: дозвольте; просимо; якщо вам не важко; будь ласка, не відмовте, благаю та інші.
9.	Подяка: спасибі; дякую; дуже вдячний; вік не забуду.
10.	 Вибачення: пробачте; перепрошую; даруйте; вибачте.
11.	 Комплімент: може стосуватися зовнішності, схвалення вчинків, виконаної роботи.
У ділових стосунках належить дуже обережно ставитися до мовних засобів, що використовують при спілкуванні. Заважають дотримуватися норм етикету, а значить і ефективно досягати мети ділових контактів:
•	вплив моди;
•	недоцільні структури мовного етикету, надлишкові або недоречні конкретній ситуації;
•	небажання дотримуватися або незнання правил етикету;
•	неврахування соціального досвіду співрозмовника;
•	невміле використання мовноетичних шаблонів, надлишковість яких може створювати враження нещирості в стосунках тощо.
Охоплює також паралінгвальні засоби – жести, міміку  й особливо інтонацію.
Мовленнєві етикетні форми, як правило, не вносять у комунікативний акт нової логічної інформації; вони є засобами вираження контактновстановлювальної (фактичної) інформації. Вона може засвідчувати соціальний стан мовця (Добрий день, шановні колеги; Привіт, друже), ставлення до адресата (Вибачте, будь ласка), традиції певного етносу (Батько і мати просили, і я вас прошу прийти на наше весілля) тощо.
Етикет у поведінці людей і в мовленні історично змінний. Наприклад, деякі форми ввічливості, які були звичними не лише двісті, а й двадцять років тому, тепер вийшли з ужитку (наприклад, офіційне звертання товариші). За етикетними формулами часто можна визначити вік мовця, його професію. Особливі етикетні форми прийняті в середовищі військовиків, у школі між учителями й учнями. Мовленнєвий етикет, звичний у молодіжному середовищі, не використовується старшими людьми.
Головний етичний принцип мовленнєвого спілкування – дотримання паритетності (рівності) – знаходить своє втілення протягом усієї комунікації, починаючи з привітання й закінчуючи прощанням. Етичні мовленнєві норми втілюються в спеціальних етикетних мовленнєвих формулах і виражаються сукупністю різнорівневих засобів – від окремих слів до висловлювань і навіть текстів. Ідеться про мовленнєвий етикет.
Привітання. Звертання. Привітання і звертання задають тон розмові загалом. Залежно від соціальної ролі співбесідників, їх близькості вибирається ти-спілкування або ви-спілкування й відповідно вітання здратуй чи здрастуйте, добрий день (вечір, ранок), привіт, здоров, салют, честь, будь тощо. Важливу роль відіграє при цьому також ситуація спілкування.
Звертання виконує функцію встановлення контакту, часто стає засобом інтимізації. У фатичному спілкуванні (спілкуванні, скерованому не стільки на обмін інформацією, скільки на підтримання добрих стосунків), мовленні близьких людей, у розмовах із дітьми звертання часто супроводжуються або замінюються перифразами, епітетами з пестливими суфіксами (Андрійку, любий, голубонько, ластівко тощо).
Етикетні формули. У кожній мові закріплені способи вираження найбільш частотних і соціально значущих комунікативних намірів. Наприклад, у випадку вибачення прийнято вживати пряму, буквальну форму: вибач (вибачте). У разі прохання, як правило, свої «інтереси» формулюють непрямо, залишаючи за адресатом право вибору: Чи не зміг би ти позичити мені гроші? Чи не могли б Ви сказати, де знаходиться університет?
Існують етикетні формули поздоровлень: відразу після звертання зазначається причина, потім засвідчується щирість почутів; у писемній формі обов’язково ставиться підпис. Значною мірою етикетизовані тости, запрошення, привітання, прощання тощо.
Етикетні формули, фрази – важлива складова комунікативної компетенції; знання їх – показник високого рівня володіння мовою.
Евфемізація мовлення. Підтримання культурної атмосфери спілкування, бажання не засмутити, не образити співрозмовника, не викликати в нього дискомфортного стану тощо зобов’язує мовця добирати евфемізми, а також надавати перевагу евфемістичному способу висловлювання.
Евфемізми (rpeu. Euphemismos, від еи – добре і phemi – говорю) – емоційно нейтральні слова або вирази, які вживають замість синонімічних їм слів або виразів, що видаються мовцеві непристойними, грубими або нетактовними.
Історично в системі розвинутих мов сформувалися способи перифрастичної номінації (тобто з уживанням інших слів) усього, що порушує культурні стереотипи спілкування. Це перифрази, які стосуються смерті, сфери статевих стосунків, фізіологічних потреб тощо, наприклад: він покинув нас, пішов із життя; телепрограма «Відверто про це» (тобто про інтимні стосунки).
«Пом’якшеними» прийомами ведення розмови є також непряме інформування, натяки. У традиціях українського мовного етикету забороняється про присутніх говорити в третій особі (він, вона, вони). Перебивання. Ввічлива поведінка в мовленнєвому спілкуванні передбачає вислуховування реплік співбесідника до кінця, не перебиваючи його. Перебивання співбесідника – сигнал некооперативної стратегії спілкування, втрати зацікавленості темою розмови.
Водночас у разі емоційних діалогів і полілогів, розповідей та історій-згадок перебивання партнерів – звичне явище, яке засвідчує солідарність із мовцем, згоду з ним тощо. Це не оцінюється як комунікативна некоректність. Тобто перебивання співбесідника є коректним або некоректним залежно від ситуації.
Ви-спілкування і ти-спілкування. Це важливі ознаки комунікативної компетенції людини, володіння нею мовленнєвим етикетом. Вони притаманні щоденній неофіційній комунікації. Неглибоке знайомство в одних випадках і неблизькі довготривалі стосунки – в інших вимагають уживання ввічливого «ви». Крім того, ви-звертання свідчать про повагу учасників спілкування. У середовищі неосвічених і малокультурних людей ти-спілкування є більш прийнятною формою соціальної взаємодії.
Іноді вважають, що ти-спілкування – це вияв душевної та духовної близькості й перехід на ти-спілкування є спробою інтимізації стосунків. Однак у випадках ти-спілкування з чужими людьми часто втрачається відчуття унікальності особистості й неповторності міжособистісних зв’язків.
Паритетні стосунки в спілкуванні передбачають можливість вибору ти-спілкування або ви-спілкування залежно від нюансів соціальних ролей і психологічної дистанції між партнерами.
Прощання. Важливою складовою мовленнєвого етикету є уміння вчасного, коректного й комунікативно вдалого завершення спілкування. У розвинутих мовах є віками відпрацьовані етикетні засоби завершення кооперативного спілкування, тобто відповідні формули мовленнєвого етикету. Використання цих виразів регламентується соціальними ролями учасників спілкування, мірою їх близькості. Діапазон прийнятих у певній культурно-мовній спільноті усталених етикетних форм прощання широкий і варіюється ситуацією спілкування: від нейтрального ввічливого до побачення до інтимного цілую, від офіційного прощавайте до дружнього па, від холоднуватого будьте здорові до жартівливого моє тобі з хвостиком. 
Зміст і стиль розмови, або що і як говорити
Кожна людина характеризується своїм індивідуальним стилем мови. Серед чинників, що його формують, можна назвати психічні і фізіологічні особливості кожної людини, але, крім них, існують чинники, які певною мірою контролюються кожною особою:
•	обсяг словникового запасу;
•	довжина речень (виражається через загальну кількість складів у реченні, оптимальна – 7(±2) слів, 15 – 20 складів);
•	пропорційність емоційно-забарвлених та нейтральних одиниць;
•	ступінь використання несловесних засобів спілкування;
•	наявність і доцільність «пустих місць» (слова й сполучення, що не несуть змістового навантаження).
Індивідуальний мовний стиль – показник соціального стану, характеру, світогляду, професійної діяльності, культурного й освітнього рівня мовця.
Однак трапляється так, що перебіг розмови стає непередбаченим, хоча є всі наявні можливості для її планового розвитку.
Необхідно враховувати й психофізіологічні особливості спілкування.
До них треба віднести такі чинники:
1.	Урахування ситуації спілкування. Часто сама ситуація визначає зміст, напрям, успіх, неуспіх бесіди.Чинники, що її складають: хто – кому – про що – де – коли – чому – для чого. Час і місце, мета й теми розмови, причина й співрозмовник – усе це слід враховувати. 
2.	Психологічна потреба людини в спілкуванні.
3.	Тема бесіди, що повинна бути цікавою для всіх співрозмовників.
4.	Розмова має бути діалогом, що поєднує говоріння й слухання. Мовець повинен уміло переходити від одного до іншого виду діяльності. Асиметрична бесіда, у якій кількість реплік непропорційна, демонструє, що «своє» співрозмовникам ближче, ніж «чуже».
5.	Необхідно врахувати, що, за твердженнями психологів, репліка повинна тривати 45 – 90 секунд, а оптимальна довжина фрази – 7(±2) слів. Так можна максимально зосередити увагу співрозмовників, адже їх можливості в сприйманні інформації та концентрації уваги обмежені.
Лінгвісти навіть сформулювали основні постулати нормального спілкування. Серед них:
•	інформативність;
•	неповнота опису;
•	детермінізм;
•	тотожність;
•	загальна пам’ять;
•	прогнозування майбутнього, наслідки (хоча б у деталях);
•	істинність (не перебільшувати, не порушувати зв’язків із реаліями світу);
•	семантичний зв’язок (наявність загальної для співрозмовників теми);
•	використання оптимальних мовних одиниць і всіх нюансів слова.
Проте і лінгвісти, і психологи застерігають, що в спілкуванні людина – свідомо чи не свідомо – захищає себе від надлишкової інформації. Унаслідок цього відфільтровується не менше 40% із того, що було «почуто» під час спілкування. Отже, як у грі в зіпсований телефон, через дві – три й більше інстанції від початкового обсягу інформації залишиться лише трохи більше її десятої частини.
Усе це ще раз змушує нас дбайливо ставитися до бесіди, ділового спілкування, старанно й ретельно готуватися до них. Щоб наблизити успіх, слід знати:
•	повідомлення має бути коротким, простим, зрозумілим;
•	уникати, по можливості, іноземних слів, термінів, понять, які переобтяжують мову;
•	одразу намагатися приступити до суті питання;
•	ілюструвати розповідь прикладами, наочністю, несловесним засобами, намагаючись вплинути на кілька органів чуттів: слух, зір, нюх тощо;
•	уникати екстравагантності в мові, бо вона відволікає увагу слухача від змісту, привертаючи її до форми висловлювань.
Ділове спілкування має використовувати весь арсенал наявних засобів впливу комунікантів один на одного під час міжособистісних стосунків. Проте основу в цих стосунках складатимуть словесні засоби, роботу над удосконаленням яких людина повинни вести все життя, збагачуючи власні можливості в цій справі. Особливо важливим це видається для медичних працівників, для яких спілкування з людьми становить одну з основних форм роботи.
Усне спілкування у сфері професійної діяльності лікаря
Важливим складником особистості кожного медика є мовна культура. Від мистецтва мовного спілкування багато в чому можуть залежати й результати лікування.
Як доводить медична практика й саме життя, слово і ранить, і лікує; словом можна вбити, словом можна врятувати. Тому лікар має володіти культурою мови: уміти добирати мовностилістичні засоби та прийоми відповідно до умов і цілей спілкування, передаючи певний психокультурний контекст. Саме це є тим стрижнем, на який нанизуються професійні знання та вміння фахівця.
Значення слова медика в лікуванні хворого добре розуміли в давні часи. За дві тисячі років до нашої ери один з постулатів давньої іранської медицини проголошував: «Три знаряддя має лікар: слово, рослину і ніж».
Гіппократу приписують такий вислів6 «Якщо є декілька лікарів, один з яких лікує травами, другий – ножем, а третій – словом, то найкраще звернутися до того, хто лікує словом».
Пройшли віки, забуто багато методів, декотрі з них утратили своє значення, а слово в його лікувальному значенні залишилося найбільш дієвим засобом. Саме сила слова іноді не може зрівнятися з дією навіть найефективніших засобів лікування. Чи потрібно доводити, яку повагу й довіру має пацієнт до лікаря, якщо той володіє вмінням переконувати? Звичайно, користуватися словом потрібно обережно, доброзичливо, бо в устах одного воно лікує, а в устах іншого – ранить. Необхідно знати, що, кому, як говорити. При цьому варто враховувати психологічні особливості хворого, його стан, діагноз, характер хвороби.
«Не можна лікувати тіло, не лікуючи душу», – ці слова Сократа завжди звучать актуально.
Велике значення в мовному спілкуванні з хворим має звукова культура голосу. Мова і голос, немов дзеркало, відображають культуру людини. Варто пам’ятати відомий афоризм: «Якщо хворому після розмови з лікарем не полегшало, то це не лікар» (В. М. Бехтерев).
Велике значення має інтонація. Медичний працівник, який говорить монотонно, байдуже, навряд чи знайде контакт із хворим та його родичами. Звукова мова медика, якщо вона емоційна й водночас спокійна, упевнена, є найкращим методом дії на хворого. У зв’язку з цим доцільно нагадати такий вислів Гегеля: «У спокійному голосі можна з упевненістю розпізнати красу душі людини, яка говорить, у грубості голосу – грубість, почуття, що її характеризують».
Під час огляду хворого чи розмови з ним медик не повинен виявляти своїх негативних емоцій. Кожен хворий прислухається не тільки до голосу медика, а й до його відтінку, прагнучи навіть прочитати щось в очах лікаря.
Хворому потрібна дружня підтримка словом, але, у разі необхідності, варто суворо та твердо відхилити його вимоги.
Лікарі повинні бути дуже обережними і в розмовах між собою в присутності хворих. Іноді з випадково пророненого слова можна зробити хибні висновки.
Дуже легко необережним словом відібрати у хворого надію на одужання, а безнадійність ніколи не була помічницею лікаря. «Віру в одужання слід уселяти в пацієнта», – так твердить стародавня заповідь для лікарів.
Мовленнєвий етикет лікаря
Під мовленнєвим етикетом розуміють мікросистему національноспецифічних стійких формул спілкування, прийнятих і приписаних суспільством для встановлення контакту співбесідників, підтримання спілкування у певній тональності. Такі стійкі формули спілкування, або стереотипи спілкування, є типовими, повторюваними конструкціями, що вживаються у високочастотних побутових ситуаціях. Тобто набір типізованих частотних ситуацій призводить до появи набору мовленнєвих засобів, що обслуговують такі ситуації. Ступінь стандартизації одиниці знаходиться у прямій залежності від частотності її вживання. 
Вважається, що мовленнєвий етикет є однією з важливих характеристик поведінки людини. Бо без знання прийнятих у суспільстві форм етикету, без вербальних форм вираження ввічливих стосунків між людьми, індивід не може ефективно, з користю для себе і оточуючих здійснювати процес спілкування. Стельмахович М. Г. із цього приводу зауважує: "Не треба забувати, що будь-який, навіть найменший відступ від мовленнєвого етикету, псує настрій, вносить непорозуміння в людські стосунки, а інколи навіть калічить душу і ранить серце людини". 
Мовленнєвий етикет як соціально-лінгвістичне явище детермінований з функціонального боку, тобто в основі його виокремлення лежать спеціалізовані функції. Формановська Н. І. нараховує їх близько шести. 
Перша з них контактна (фатична) функція – встановлення, збереження чи закріплення, підтримуваних зв'язків і стосунків, індивідуальних чи соціально-масових. Поняття "контактна функція" однаково стосується всіх тематичних груп одиниць мовленнєвого етикету, бо навіть прощаючись, ми встановлюємо можливість подальшого контакту. 
Функція ввічливості (конотативна) пов'язана з проявами ввічливого поводження членів колективу один з одним. 
Регулююча функція (регулятивна) теж стосується всіх проявів мовленнєвого етикету, бо вибір певної форми при встановленні контакту регулює характер стосунків адресата і адресанта. 
Функція впливу (імперативна, волюнтативна) передбачає реакцію співбесідника – вербальну, жестову, діяльнісну. 
Функція звертальна (апелятивна) тісно пов'язана з імперативною, бо привернути увагу означає здійснити вплив на співбесідника. 
Емоційно-експресивна (емотивна) функція є факультативною функцією, оскільки вона властива не всім одиницям мовленнєвого етикету. 
Усі функції мовленнєвого етикету існують на основі комунікативної функції мови. 
Як і всякий етикет, лікарський має потребу у зведенні суворих правил. Це було зрозуміло ще найпершим  світським лікарям - асклепіадам, нащадкам легендарного Асклепія. Клятва, що лише умовно називається Гіппократовою, сягає корінням давнини, пізніше вона була оформлена як документ і містила п'ять основних вимог до лікаря, який, як "Отче наш", за всіх часів повинен був відчути кожен майбутній лікар - зобов'язання молодого лікаря щодо  вчителя-майстра; заборона розголошення лікарської таємниці; дій, що можуть заподіяти моральний або фізичний збиток хворому або його родичам; відданість професії; колегіальність в інтересах хворого. Цікаво, що в різних країнах антична клятва є практично незмінною протягом 17 століть. За визнанням професора Зої Геннадіївни Бондаревої, завідувача кафедри невідкладної терапії, декана факультету вдосконалення лікарів Новосибірського медінституту, останні з могікан, що володіють мистецтвом спілкування із хворим, - це лікарі старої школи. Ті, що сьогодні приходять їм на зміну, на жаль, до цього не готові. На думку Зої Бондаревої, лікар належить до елітарної частини суспільства й апріорі повинен бути інтелігентною, вихованою людиною. Почасти ці якості визначаються родоводом. Споконвічно вибраність лікаря полягала в клановості й сімейності, династійності цього цеху. Те, що відбувається зараз, мало відповідає тому, як повинно бути. "Я висловлю думку, що комусь здасться крамольною, - продовжує професор Бондарева, - серед майбутніх лікарів великий відсоток студентів із сільської місцевості, вони й становлять основну масу лікарів, що, на мій погляд, не поліпшує її якості. Взяти елітарне англійське суспільство, - тільки англійські лікарі, єдині у світі, всі як один кинули палити!"
Прав у хворих багато (вони не мають права лише вимагати неможливого). Однак погано те, що  зі словосполучення "хвора людина" непомітно пропадає слово "людина" - суб'єкт, а ознака суб'єкта стає визначальною, - іменником. Ці семантичні перетворення повною мірою  відбивають зміни, що відбуваються щодо суб'єкта. Можливо, у новій якості він, "маючи право на все", губить лише лінгвістичне право називатися людиною?
Майже кожній жінці доводилося чути від лікаря: "Нічого страшного. Ерозія - це предрак". І читати розвішані майже в кожній консультації пам'ятки аналогічного змісту.
У цих курйозних й не дуже ситуаціях, перелік яких може продовжити кожний, відсутній деонтологічний зміст, навіть якщо правильний діагноз  буде встановлений, аналіз проведений, операція виконана успішно. "Не можна лікувати тіло, не лікуючи душу", - говорив колись Сократ.
Лікареві необхідно вміти будувати діалог. Щоб одержати зрозумілу відповідь від пацієнта, спрямувати процес передачі інформації в потрібне русло, перехопити й утримати ініціативу в бесіді, активізувати увагу пацієнта, зробити спілкування більш ефективним, треба знати техніку постановки питань і техніку відповідей на них. Шляхом свідомого використання різного типу питань сучасний лікар повинен уміти "примусити говорити" мовчазного, закритого пацієнта і водночас повинен уміти вчасно зупинити занадто говіркого хворого.
Лікар повинен уміти не тільки говорити, але й слухати. Уміння слухати є одним з головних показників риторичної культури, воно особливо важливо для лікаря, оскільки одним з найважливіших принципів роботи медичного робітника повинна бути виняткова увага до пацієнта. 
Лікар повинен уміти володіти певними формулами мови, щоб коректно реалізувати різні інтенції: вітання,  подяки, співчуття, прохання, відмови тощо. 
Лікар повинен уміти використати весь багатий потенціал лінгвістичних засобів впливу, наявних в українській  і російській мовах. 
Лікар повинен володіти нормами мовного етикету, основу якого є категорія ввічливості.
Лікар повинен володіти паралінгвістичними засобами й прийомами такими, як сила голосу, темп, мелодика, пауза тощо, щоб уміти показати своє небайдуже ставлення до хворої людини, уміти виразити своїм голосом співчуття,  співучасть і т.ін. у процесі спілкування.
Лікар повинен уміти мати уявлення про невербальні засоби спілкування такі, як поза, жест, погляд, дистанція, маніпуляція із предметами. Він повинен уміти інтерпретувати невербальні засоби спілкування, щоб зрозуміти те, що пацієнт не хоче або не може висловити вербально.
Лікар повинен володіти системою норм російської й української літературної мови, оскільки рівень довіри до професійних якостей лікаря, що допускає помилки в усній або письмовій мові, різко знижується.
Таким чином, можна констатувати величезну роль риторики й культури мови в підготовці сучасних медиків.
Лексико-граматична характеристика частини „Паспортні дані хворого”
Подається загальна інформація про пацієнта: прізвище, ім’я, по батькові, вік тощо. Отже, лікар повинен провести послідовне опитування хворого для з’ясування його паспортних даних та кваліфіковано і грамотно зафіксувати їх у письмовій формі. І тут маємо зважати на два моменти.
Перший - обізнаність лікаря у сфері спілкування з хворим з метою отримати максимально точну і достовірну інформацію. Складність полягає в тому, що деякі захворювання можуть спонукати до неправдивої інформації хворого про себе та свої родинні зв’язки. Тому велику роль відіграє діалог лікаря з хворим.
Другий - уміння лікаря точно і грамотно отримати первинну інформацію про хворого, занести її до медичної карти. Ідеться про граматичні конструкції, якими буде користуватися лікар, заповнюючи паспортні дані хворого, певні лексичні норми тощо.
Ці особливості зумовлюють певний підхід до вивчення даної теми, що включає кілька аспектів:
Комунікативний: діалог лікаря з хворним.
Лексичний: слова та звороти, що вживаються під час діалогу та заповнення медичної карти.
Граматичний: відмінювання іменників (на прикладі прізвищ, імен, по батькові), граматичні конструкції вираження належності (родинної, національної тощо).
Скарги
1.	Загальні скарги.
2.	Характер болю.
3.	Інтенсивність болю.
4.	Локалізація больових відчуттів.
5.	Іррадіювання болю.
6.	Умови виникнення нападів болю.
7.	Тривалість больових відчуттів.
8.	Додаткові відчуття під час нападів болю.
9.	Повторення нападів болю.
Історія цього захворювання
1.	Що вас турбує?
2.	На що ви скаржитесь?
3.	Коли ви захворіли?
4.	Коли настало погіршення?
5.	Які ознаки хвороби з’явилися спочатку?
6.	Які ознаки хвороби з’явилися пізніше?
7.	Де ви відчуваєте біль?
8.	Коли ви відчуваєте біль: у стані спокою чи під час фізичного навантаження?
9.	Як ви спите?
10.	Шум у вухах буває?
11.	У якому вусі частіше шумить?
Запис історії життя хворого в медичній карті
Анамнез життя
1.	Особливості місцевості, де народився і проживав хворий.
2.	Навчання.
3.	Статеве дозрівання.
4.	Перенесені хвороби.
5.	Спадкові хвороби в сім’ї.
6.	Матеріально-побутові умови.
7.	Режим дня і відпочинку.
8.	Харчуваня.
9.	Шкідливі звички.
10.	Алергологічний анамнез.
11.	Професійний анемнез.
12.	Радіаційний анемнез.
13.	Страховий анемнез.

Тема № 2. Публічний виступ і його жанри

1. Кількість годин – 2.
2. Обґрунтування теми. Подальше навчання, суспільне й кар’єрне зростання майбутнього медика, а також забезпечення високого професіоналізму та продуктивності його праці не можуть відбуватися без уміння переконувати партнерів, без володіння основами ораторського мистецтва.
3. Мета заняття:
- загальна: засвоїти характерні ознаки усного та писемного мовлення, види й особливості усного ділового мовлення, закони риторики.
- конкретна: виховати в студентів-медиків почуття поваги до співбесідника, упевненість у собі через опанування законів і правил культури ділового спілкування.
а) знати:
- культуру публічного виступу, його різновиди;
- принципи ведення полеміки, діалогу, полілогу.
б) уміти:
- використовувати позамовні засоби залежно від ситуації спілкування;
- складати й виголошувати доповіді;
- вести ділову бесіду;
виступати на нарадах, консиліумах, конференціях;
- застосовувати особливості усного ділового мовлення.
4. Графологічні структури теми.

5. Матеріальне та методичне забезпечення теми: підручники, методичні вказівки, презентації за темою, інноваційно-інформаційні технології.
6. Матеріали до практичного заняття (зміст заняття):
1.	Ораторське мистецтво, його роль у публічному виступі.
2.	Публічний виступ, його жанри.
3.	Підготовка виступу.
4.	Основні складові частини виступу.
5.	Виголошення промови.
6.	Ювілейна промова.
7.	Лекція.
8.	Доповідь.
9.	Наукова дискусія.
10.	Нарада.
11.	Телефонна розмова.
12.	Невербальні засоби спілкування.
7. Практичні навички з теми.
1. До якої форми красномовства належить текст?
Він був сином мужика і став володарем у царстві духа. 
Він був кріпаком і став велетнем у царстві людської культури.
Він був самоуком і вказав нові, світлі і вільні шляхи професорам і книжним ученим.
Десять літ він томився під вагою російської солдатської муштри, а для волі Росії зробив більше, ніж десять переможних армій.
Доля переслідувала його в житті скільки могла, та вона не зуміла перетворити золота його душі в іржу, ані його любові до людей в ненависть і погорду.
Доля не шкодувала йому страждань, але й не пожаліла втіх, що били із здорового джерела життя.
Найкращий і найцінніший скарб доля дала йому лише по смерті – невмирущу славу й все розквітаючу радість, яку в мільйонів людських сердець се наново збуджуватимуть його твори.
Отакий був і є для нас, українців, Тарас Шевченко.
(І. Франко, «Присвята») 
а) парламентської;
б) академічної;
в) соціально-побутової;
г) судової;
д) церковно-богословської.
2. Кого із сучасних політиків Ви вважаєте справжнім оратором? Доведіть це.
3. Прочитайте текст. Яких ще поганих звичок потрібно позбуватися?
Про погані звички
А.М.Купер наводить близько 30 поганих звичок, які він помітив у людей, що головують на нарадах: стукають пальцями або олівцем по столу; підпирають голову рукою; торкаються руками обличчя; покусують олівець, зубочистку або сірник; стукають олівцем по зубах; облизують губи; чухають голову; водять пальцями по столу; пригладжують волосся; пригладжують бороду або вуса; застібають або розстібають ґудзики на піджаку; хмуряться; кусають губи, нігті; жують жувальну гумку; чистять нігті; поправляють окуляри; дивляться крізь окуляри, тримаючи їх у руці; притупують ногою; хрускають пальцями; малюють беззмістовні малюнки на папері під час виступів; нервово складають і рвуть папір; оглядаються довкола; звертаючись до присутніх, дивляться повз них; дзенькають ключами або дрібними грішми в кишені; стромляють пальці за жилет або за комір; тримають руки в кишенях; крутять обручку на пальцях; усміхаються так чудернацько, що учасники не можуть збагнути, чи їм усміхаються, чи з них насміхаються.
Уважно перегляньте цей перелік ще раз і докладіть зусиль, щоб позбутися тих звичок, які, можливо, ви в себе виявили.
4. Прочитайте текст Іржі Томана «Вибір слів». У чому полягає головний зміст порад?
Для збагачення свого власного словникового запасу читайте твори авторитетних авторів, слухайте кваліфікованих промовців і принагідно записуйте (або підкреслюйте олівцем у власній книзі) слова і вирази, які б ви хотіли вживати у своїй мові.
Виявіть, які слова ви вживаєте надто часто, і намагайтеся замінити їх іншими словами й виразами.
5. Прочитайте текст. Перепишіть його, вставте потрібні розділові знаки. Поясніть, чому ви їх поставили.
Сприйняття партнера
Судження іншої людини є для нас незрозумілими а дехто вважає і нецікавими. Можливо але не в ділових стосунках. Різні судження партнерів саме це є причиною конфліктів. Як же досягти взаєморозуміння Розглянемо деякі прийоми що дозволяють уникнути непорозумінь:
1) поставте себе на місце партнера
2) порівняйте ваші погляди на…
3) не робіть висновки про наміри інших, виходячи з власних міркувань
4) обговорюйте сприйняття один одного
5) створюйте у партнера почуття причетності до вироблення рішень
6) узгоджуйте рішення з принципами та іміджем учасників переговорів.
8. Термінологія (ключові слова). Красномовство, доповідь, промова, лекція, дискусія, нарада.
9. Запитання до контролю знань.
1.	Охарактеризувати роль ораторського мистецтва в публічному виступі.
2.	Назвати жанри публічного виступу.
3.	Основні етапи підготовки виступу.
4.	Основні складники виступу.
5.	Основні принципи виголошення промови.
6.	Охарактеризувати форми публічних виступів. 
7.	Невербальні засоби спілкування.
10. Література.
1.	Головащук С. І. Українське літературне слововживання : словн.-довідник. – К. : Вища шк.., 1995. – 319 с.
2.	Культура мови на щодень / Н. Я. Дзюбишина-Мельник, Н. С. Дужик, С. Я. Єрмоленко та ін. – К. Довіра, 2000. – 169 с.
3.	Ющук І. П. Подолати комплекс меншовартості // Українська мова та література. – 2008. - № 12.
4.	Коваль А.П. Слово про слово. К., 1986.
5.	Антоненко-Давидович Б. Як ми говоримо. – К., 1991.
6.	Вихованець І.Р. Таїна слова. –К., 1990.
7.	Ющук І. Практичний довідник з української мови. – К., 2000.
8.	Бабич Н. Д. Основи культури мовлення : навчальний посібник / Надiя Денисiвна Бабич . – Львів : Світ, 1990 . – 232 с. 
9.	Національно-мовне виховання у процесі формування майбутнього медика / Г.В. Навчук, І.В. Навчук // Наукові праці Кам’янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка: Філологічні наукию Вип. 28. – Кам’янець-Подільський: Аксіома, 2011. – 540 с. 
10.	Бабич Н. Д. Культура фахового мовлення: навчальний посібник / за ред. Н. Д. Бабич. – Чернівці: Книги –ХХІ, 2006. – 296 с.
11.	Шутак Л.Б., Навчук Г.В, Ткач А.В. Українська мова професійного спрямування: Нвчальний посібник для студентів вищих навчальних закладів І-ІV рівнів акредитації/За ред. Г.В.Навчук.-Чернівці, 2008.-444с.
12.	Загнітко А.П., Данилюк І.Г Українське ділове мовлення: професійне і непрофесійне спілкування. - Донецьк: ТОВ ВКФ „БАО", 2008. - 480 с. 

Методична розробка складена: доц. Фоміна Л. В., доц. Ніколаєва А. О., доц. Калініченко О. В., Скорбач Т. В., Нестеренко А. К.
Методична розробка переглянута і затверджена на засіданні кафедри української мови, основ психології та педагогіки __________________________
З доповненнями (змінами) _____________________________
Завідувач кафедри		__________________		доц. Фоміна Л. В.
Найвищим виявом мовної майстерності людини є вміння виступати перед публікою, словом впливати на неї та переконувати її. Цим видом мовної діяльності повинна оволодіти кожна освічена людина, і особливо коли професійна діяльність вимагає такої майстерності. Звичайно, важко, а інколи й неможливо навчати ораторському мистецтву особу, яка вже обіймає високу посаду. Краще цьому вчитися заздалегідь. Така майстерність не є вродженим даром, але «кожен, хто вміє говорити, може стати оратором. Оволодіння ораторським мистецтвом – важкий шлях». Навчатися ж ораторському мистецтву, красномовству можна тільки перед масовим слухачем, перед аудиторією.
Залежно від мети, теми, призначення та інших чинників публічного мовлення виділяють такі його види: академічне красномовство, судове, соціально-побутове, сценічне, конфесійне тощо; кожен із названих видів має свої жанри. Наприклад, академічним красномовством є: лекція, семінар, виступ на науковій конференції, уроки; до судового красномовства – оборонна промова (адвокатська), звинувачувальна (прокурорська), самооборонна тощо.
Але всі вони реалізуються у формі виступу. Сучасні виступи повинні відповідати таким вимогам: доступність викладу, високий рівень науковості й достовірності, логічна культура оратора, яскравість та емоційність його. Або, як сказано в давніх риториках, промовець повинен турбуватися про те, що сказати, де сказати і як сказати.
Що ж таке виступ? Які його внутрішні важелі? На що необхідно звертати увагу під час підготовки до виступу? Як його здійснити?
На жаль, досить поширеною є думка про те, що виступ – це мова (повідомлення) однієї особи перед багатьма. Часто так помилково розуміють виступи й самі оратори, що потім викликає небажані наслідки. Однак, виступ – то контакт оратора й аудиторії, або, як влучно зазначає мовознавець Алла Коваль, це «діалог оратора й аудиторії», до того ж діалог специфічний: у ньому пропущені репліки однієї зі сторін (слухачів), точніше вони мовчазні. Крім того, виступ належить до складних і багатофункціональних явищ, оскільки тільки оратор повинен виконувати найрізноманітніші функції.
Промовець думає: його виступ – це практично мислення вголос; оратор змушує думати й аудиторію, стежити за ходом думки, що призводить до появи запитань, на які слід відповідати.
Ораторська думка втілюється в мовленні – передачі інформації, знань. Форми мовлення різні: читання тексту, усна розповідь, їх поєднання. Обов'язково під час виступу необхідно враховувати й мовлення слухачів: їх репліки, запитання.
Через слухання оратор сприймає реакцію аудиторії, сам реаґує. Уміння слухати аудиторію допомагає ораторові досягати успіху, реагуючи на звуки:
Якщо тихо – чому?
Якщо гомін – чому?
Є запитання – чому?
Є репліки – які вони?
Нерідко оратори, особливо початківці, недосвічені, справляють враження незрячої людини, оскільки, крім свого тексту, нічого не бачать в аудиторії. Оратор повинен уміти бачити, бо саме через виконання цієї функції можна отримати багато потрібної інформації. Промовець повинен бачити текст виступу, міміку, жести, дії слухачів (хто вийшов, хто зайшов і як), свої рухи, одяг, годинник.
Контроль дихання дає змогу стежити за дотриманням часу, пауз, змінювати темп мовлення у зв’язку із хвилюванням чи можливостями сприймання інформації слухачами.
Оратор повинен уміти відчувати аудиторію через жарти, риторичні запитання, репліки, через вибір різного ступеня активності слухачів.
Виступ як явище, що плинне в часі, має і свої складові частини, свої етапи. Як правило, він складається з таких компонентів:
•	звертання до оратора з проханням виступити;
•	підготовка до публічного виступу;
•	виголошування промови (власне виступ);
•	відгук про публічний виступ.
Кожен зі складників виконує свою роль, а всі служать одній визначеній меті – допомогти слухачеві в розв’язанні певних проблем.
2. Запрошення до виступу. Як підготувати виступ?
Спонукати до виступу людину можуть різні причини: запрошення, пропозиції, доручення, службовий обов’язок та власна ініціатива. У деяких ситуаціях виступ може зумовлюватися відразу кількома названими причинами. На цьому етапі особливу увагу необхідно звернути на такі фактори:
•	своєчасніть запрошення (пропозиції, прохання виступити);
•	дотримання дати й часу виступу;
•	готовність оратора до виступу – тобто врахування його фахових інтересів, можливостей, досвіду, рівня обізнаності з темою;
•	мета й форма запрошення (пропозиції, прохання);
•	характеристика аудиторії, складу слухачів.
Усі ці та інші чинники, їх урахування чи неврахування часто визначають долю виступу задовго до його початку, задовго до виходу оратора на трибуну.
Після згоди виступити оратор починає готуватися до виступу, у якому багато чого залежить від природних даних. Але, як показує досвід, успіх чи неуспіх виступу значною мірою залежить від його підготовки. Конкретні вимоги щодо підготовки зумовлюватимуться також метою виступу, ситуацією та ін. Узагалі ж підготовка до виступу передбачає деякі обов’язкові змістові елементи.
1.	Метою публічного повідомлення є:
•	формування (для себе) основної ідеї виступу;
•	визначення необхідності повідомлення;
•	переконливість виступу.
2.	Попереднє укладання робочого плану, у якому визначаються основні питання виступу (не більше 3-4), добірка та систематизація фактів, інформації навколо цих частин. Зрозуміло, що традиційного шкільного плану (вступ, основна частина, висновки) не досить для успішного виступу; план у ході підготовки може змінюватися й не збігатися з остаточним варіантом.
3.	Збір матеріалу і його логічна побудова. Саме матеріал, його якість і повнота визначатимуть обізнаність оратора в обраній темі. Ось чому матеріал виступу має бути вивіреним і достовірним, відповідати контексту, зрозумілим і доступним аудиторії. Досвід показує, що оратори-початківці, як правило, у доборі матеріалу і його подачі користуються принципом “говорять усе, що знають”  і тільки досвідчений промовець “знає, що говорить”. На цьому етапі підготовки готуються й окремі записи під час опрацювання літератури (спеціальної, довідкової, загального характеру). Зібраний матеріал розташовують відповідно до основної частини повідомлення (про що мова йтиме далі).
4.	Пошук форми повідомлення. Звичайно, кожен вид виступу, тема вимагатимуть і свого стилю викладу: урочистого, піднесеного, ритмічного, сумного. Крім того, виступ може бути у формі “пошуку істини”, у формі діалогу чи монологу. Значною підмогою в підготовці стануть словники (правописні, орфоепічні, фразеологічні), енциклопедії.
5.	Підготовка технічних засобів та наочних посібників. Використання наочності зменшує витрати часу на описи, вивільняє час на інший матеріал. При цьому варто дотримуватися розумної достатності у використанні технічних засобів. Необхідно знати, що ілюструється тільки те, що є основою знань, без чого ускладнюється розуміння матеріалу.
6.	І останній складник підготовки – репетиція виступу. Під час репетиції краще запам’ятовується текст, уточнюються часові витрати й здійснюється тренування голосу, узгоджується відповідність рухів, жестів, міміки до тексту. Завдяки репетиції оратор упевненіше почувається під час виступу.
Результатом підготовки до виступу є його письмовий чи усний текст. Існують різні способи виголошування тексту:
•	написаний увесь текст, котрий повністю зачитується під час виступу;
•	написаний увесь текст, який перечитується кілька разів під час репетиції та виконується з пам’яті з частковим використання рукопису;
•	підготовка коротких записів;
•	нічого не записується, виступ здійснюється без всяких нотаток;
•	комбінований виклад.
Звичайно, кожен промовець може користуватися будь-яким способом викладу матеріалу, але все ж вважаємо за необхідне дати кілька порад.
Не бажано писати повний текст промови, оскільки оратор може потрапити в “полон” тексту, читаючи його, а значить, не зможе виконувати всі свої функції.
Є такі жанри виступів, їх умови, що потребують повного запису (наприклад, звітні доповіді, обмежені реґламентом виступи, виступи тих, хто тільки-но починає займатися ораторською діяльністю тощо).
Крім того, стиль усного мовлення повинен бути простіший від свого письмового відповідника, ось чому “суцільне читання”, “читання з папірцем” не будуть сприйматися слухачами.
Не можна вдаватися до крайнощів – іти на виступ без підготовки, без нотаток. Такий виступ обов’язково приведе до втрати багатьох компонентів. Адже думаючи про те, як сформулювати речення, фразу, як їх подати, оратор зменшує, утрачає контроль за своєю мімікою, жестами, порушує логіку викладу, не бачить аудиторії. Навіть вивчення тексту напам’ять не поліпшує ситуації, оскільки будь-який непередбачений відступ порушить хід виступу. Обмежитися планом виступу може оратор з гарною пам’яттю й той, хто досконало володіє матеріалом. Радимо все ж укладати конспект виступу. Щоб конспект став інструментом під час виступу, а не зайвою річчю, чи, навпаки, повністю поглинув увагу промовця, у ньому повинен фіксуватися тільки основний матеріал: основні й допоміжні питання, головні визначення, висновки, скорочений запис формулювань, посилання, цифровий матеріал і приклади, доречні вирази тощо.
Не варто боятися користуватися рукописом і не приховувати цього від слухачів. Інша річ, коли таке використання недоречне, відволікає слухачів від змісту. Конспект може бути стислим і розгорнутим. Конспект повинен укладатися безпосередньо промовцем, легко сприйматися зором. Запис тексту може бути не тільки у вигляді плану чи конспекту, а й мати форму тези – короткого узагальненого викладу основних положень, які обов’язково записуються з нового рядка.
Слід пам’ятати, що між написанням тексту виступу і його виголошуванням необхідна пауза. Це дасть змогу промовцеві „відійти від тексту”, осмислити його положення, твердження.
3. Основні складові частини виступу (або виголошування промови).
Кожен випускник середньої школи знає, що будь-який текст повинен складатися із трьох основних елементів: виступ – основна частина – висновки. Не є винятком у цьому й публічний виступ. Не будемо аналізувати ці частини в деталях, зупинимося на найважливішому.
На вступну частину рекомендується відводити близько 10% всього обсягу виступу. Саме в цей час має відбутися установлення контакту оратора з аудиторією. Тобто “присутні мають відчути, що в них з доповідачем спільні інтереси й доповідач може допомогти їм у розв’язанні проблеми, що виникла”. Передусім необхідно переконати слухачів, що в майбутньому їм знадобиться матеріал виступу, а вже потім – приступати до викладу. Ось чому необхідно виступати лише тоді, коли вам є що сказати.
Під час викладу вступної частини оратор повинен підготувати слухачів до сприймання, налаштувати увагу аудиторії до себе, зацікавити. Початок виступу залежить від складу аудиторії. Найкраще почати виступ із запитання, яке разом з очікуваною відповіддю повинно бути цікавим для слухачів, а потім дати короткі відомості джерел проблематики, її сучасний стан розробки, для чого і в якому контексті буде здійснюватися повідомлення й ваші пропозиції. Необхідно пам’ятати, що на відміну від інших частин, вступ стосується не змісту, а слухачів. Публіка також “не поспішає” слухати текст, вона сприймає оратора зором (розглядає, як він “завойовує” трибуну, як одягнений, яка постать), слухає інформацію про оратора під час рекомендацій, осмислює назву виступу; і сам промовець пристосовується до трибуни, вивчає зором аудиторію, її реакцію.
Основна частина має реалізувати, підтвердити все заявлене у вступі. Для цього в ній викладається авторська точка зору щодо проблеми, інші точки зору та їх спростування, набір доказів і порівнянь, думка тих, хто розділяє авторську концепцію. Ця частина відзначається своїм змістом, часовим обсягом (на неї припадає близько 80-85 % усього змісту й часу виступу), суворою логічною послідовністю частин, їх доказовістю. Такий виклад може досягатися різними способами впорядкування думок:
•	побудова основної частини від простого до складного;
•	перелік усіх пунктів, характеристика прикладів застосування;
•	хронологічна побудова матеріалу.
Відомі й різні форми подання матеріалу основної частини: опис, розповідь, доказ певного твердження, комбінування названих форм. Вибір конкретної форми залежатиме від намірів оратора, складу аудиторії, теми виступу.
За будь-яких умов під час викладу основної частини необхідно керуватися такими правилами:
•	намагайтеся стисло викладати думку (за це ще нікого не били);
•	обов’язково доводьте те, про що говорите;
•	коли про щось тільки здогадуєтесь і не маєте доказів – краще промовчіть;
•	в інтересах усіх слухачів не ведіть приватну бесіду з одним слухачем, не адресуйте йому повідомлення;
•	якщо більша частина аудиторії – нефахівці, то крім кількох прикладів подавайте й порівняння.
Щоб полегшити аудиторії сприймання тексту на слух, промовець повинен виділяти важливі думки виступу. Для цього існують перевірені результативні способи. Одним із них є використання пауз перед і після такої думки. У виступі не можна недооцінювати ролі пауз, які можуть використовуватися з найрізноманітнішою метою й функцією:
•	виділення окремої думки (після речення) чи послідовність взаємозв’язку думок (після абзацу);
•	для того, щоб бачити реакцію аудиторії (риторичні паузи);
•	для встановлення візуального контакту з аудиторією;
•	щоб заглянути в записи;
•	для уникнення швидкого викладу теми.
Крім пауз, існують такі способи, як зміна гучності голосу (тихіше – голосніше); зміна темпу мовлення (швидше – звичайно – повільно); розтягування слів, словосполучень чи, навпаки, прискорене їх виголошення; супровідне зображення сказаного мімікою, жестами, рухами; повторення важливих місць; риторичні запитання перед важливими думками та ін. Через такі способи промовець ще й уникне монотонності, а значить, і швидкого стомлювання слухачів.
На висновки рекомендується близько 5% часу й обсягу матеріалу виступу. Висновкова частина містить у собі підсумки, звертання до слухача й стосується суті всього виступу. Невдала затягнена частина може звести нанівець увесь виступ. Ось чому саме у висновках слухачі повинні зрозуміти, що “промовцю далі говорити нічого”. Часто оратор забуває, що висновки повинні мати дві частини: узагальнювати основне у виступі – тобто коротко повернутися до вже сказаного в основній частині й обов’язковий підсумок чи настанова щодо виконання певних дій. Приємне враження справляє оратор, який попереджає про наближення закінчення виступу (і нарешті; і на завершення; підсумовуючи сказане) і вкладається у визначений на початку виступу регламент.
Необхідно зазначити, що на цьому, власне, виступ не завершується – починається його четвертий складник – відгук про виступ, оцінка виступу. Відгук існує в різних формах: офіційний, неофіційний, усний/письмовий, первісний, остаточний, подальший. Має й певні етапи:
•	оцінка під час виступу;
•	у процесі запитань і відповідей;
•	безпосередньо після виступу;
•	подальший відгук про виступ.
Узагалі ж оратор може судити про свій виступ – від початку й до завершення – з різної реакції слухачів, з їх прямої чи непрямої оцінки, зокрема з таких чинників: поведінка слухачів і ступінь їхньої уваги, діяльності (слухають, конспектують, займаються стороннім тощо). Ніякий оратор не може охопити всього спектру проблеми, з якою виступає. Закономірно, що після виступу з’являються запитання, репліки. Залежно від цих запитань і реплік, їх характеру (суттєві – несуттєві, доброзичливі – недоброзичливі, прості – складні) можна робити висновок про враження від виступу (позитивне – негативне, переконливе – непереконливе, зрозуміле – незрозуміле). Така реакція – непряма оцінка – допомагає промовцю побачити свої помилки, недоліки, переваги. Безпосередньо оцінкою виступу є його обговорення, критичний відгук.
Підсумовуючи сказане вище, можна визначити й деякі передумови успіху виступу.
По-перше, у постійному полі зору оратора повинна залишатися така ознака виступу, як цікавість. Існує думка, що “інтерес слухачів повинен зростати від однієї частини виступу до наступної”. Але, як здається, таке твердження не зовсім правильне, хоча з першого погляду й привабливе. Наведена думка може стосуватися лише коротеньких виступів. У тривалих за часом і складних за матеріалом виступах не треба досягати такої мети. Оскільки оратор повинен діяти передусім в інтересах слухача; у довгих виступах навіть необхідно “послаблювати увагу слухача”, “відволікати” його від основного, що унеможливлюватиме його швидке втомлювання. Вважаємо, що цікавість слухачів повинна зростати від початку вступу ближче до середини, потім до середини повинна дещо спадати, а від середини до завершення зростати. Для більшої наочності умовно це можна позначити так:
 					дещо			поволі
 					спадає			зростає
різко             
зростає

Початок				Середина				Кінець
По-друге, щоб утримати увагу слухача, зацікавити його, оратор повинен добре знати предмет виступу, з’ясувати його мету й завдання, бути впевненим у собі й переконати слухача в актуальності запропонованої теми.
По-третє, необхідно заздалегідь обрати певний темп мовлення. Як зазначають дослідники, оптимальна швидкість мовлення у виступах дорівнює близько 100 слів за хвилину. У деяких випадках швидкість залежить від мети й теми виступу, коли основною метою є: переконання слухача – темп повільніший від 100 слів за хвилину; жвавість розмови,  викладу – більше (до 120), але не більше 150 слів за хвилину – це вже дуже швидко. Якщо промова довга, необхідно змінювати темп кілька разів.
По-четверте, знання аудиторії та правильна поведінка оратора (моральна, мовленнєва, завнішня), що відповідає вимогам аудиторії, визначають успіх виступу ще задовго до його початку.
Успіх публічного виступу залежить не тільки від його змісту, але й від того, яким стилем викладу користуватися. У виступі перед широкою аудиторією необхідно говорити літературною мовою. Слід пам'ятати, що стиль усного виступу набагато простіший, порівняно зі стилем писемного ділового мовлення. Зміст промови має бути зрозумілим і доступним. Цього можна досягти, з одного боку, поділивши весь матеріал на частини – абзаци, які поєднуються логічними пернеходами, а з другого – мову та стиль виступу потрібно пристосувати до різних обставин і слухачів. Для постійного збагачення свого словникового запасу слід багато читати, виписувати ті слова, які ви активно не вживаєте, хоча й добре знаєте їхнє значення. Час від часу потрібно переглядати раніше виписані слова, запам’ятовувати, а потім їх уживати. Можна також записувати влучні звороти, крилаті вислови, щоб пригадати й використати їх потім у текстах лекцій чи доповідей. Висока культура мовлення – це одна з найважливіших умов усного спілкування. Це й зумовлює вимоги до мовного оформлення публічного виступу: 
Кілька заповідей ораторові:
1.	Не забудь: чим більша аудиторія, тим простіша (але не бідніша) мова викладу; чим офіційніший виступ, тим суворіші вимоги до його мовного оформлення.
2.	Не захоплюйся довгими реченнями, віддавай перевагу коротким: кожна думка вимагає окремого речення, довгі думки не переконують.
3.	Не копіюй чужого стилю: не все, що прекрасне в когось, може бути гарним у тебе.
4.	Не використовуй у великій кількості прикметників та особових займенників: як найбільше дієслів.
5.	Не піддавайся на “провокацію” відійти від основної теми, “не загравай” зі слухачем.
6.	Не починай “здалеку”, зразу ж бери бика за роги.
7.	Не зловживай технічними засобами.
8.	Не розраховуй тільки на свої імпровізаційні таланти, нехай вони будуть додатковим засобом.
9.	Не сердься на слухачів, не звинувачуй їх ні в чому: сприймай їх такими, якими вони є.
Як поводитися, якщо ораторові заважають виступати? Радимо прочитати статтю Р.Руледер “Если вам мешают выступать” (Эхо. – 1990. – № 6. – С. 212-213).
Інформативними бувають найчастіше доповіді, лекції. Будуються вони звичайно за такою схемою (вона існує ще за часів стародавнього Риму) : „що; для чого; як, у який спосіб”. У вступі викладається проблема, окремі її складники; виклад будується від простого до складного. Закінчення містить як теоретичні висновки, так і практичні пропозиції. 
Однією з найпоширеніших у нас форм публічних виступів є доповідь.
Ділова доповідь – це діловий документ, який містить виклад певних питань обов`язково з висновками та пропозиціями. На відміну від інших ділових паперів, така доповідь призначена для усного виголошення (її, як правило, читають.)
Ділова доповідь містить значний обсяг інформації й розраховується на обізнаних слухачів. У ній ставляться й пропонуються для розв`язання назрілі в певній галузі проблеми й визначається практична мета. Така доповідь містить значний фактичний матеріал, тому найчастіше вона буває заздалегідь надрукована й роздана учасникам зібрання. Особливістю ділової доповіді є те, що її текст може бути предметом обговорення, зазнавати критики, доповнюватися новими положеннями.
Звітна доповідь за своєю будовою нагадує письмовий звіт. Цей публічний виступ особливо важливий і відповідальний: адже доповідач повинен правдиво, об`єктивно висвітлити факт й переконати слухачів у необхідності певних висновків і пропозицій. Для цього треба чітко окреслити мету, характер і завдання доповіді; до кожного положення майбутньої доповіді дібрати переконливі факти, цифри, приклади, цитати; продумати й скласти загальний план доповіді, до найважливіших пунктів цього плану підібрати й опрацювати фактичний матеріал; пов`язати окремі положення загального плану в одну струнку систему викладу, подбати про зв`язки між частинами, хоч уся доповідь звичайно читається повністю або тезово, вступну та заключну частину її треба написати повністю й прочитати кілька разів, щоб позбутися при виступі невпевненості, розгубленості.
Звітна доповідь не лише обговорюється, а й схвалюється зібранням. До окремих її частин можуть бути внесені корективи. Звичайно після обговорення такої доповіді приймається рішення – програма майбутніх дій. 
Політична доповідь торкається політичних питань, у ній з’ясовуються суть, причини, наслідки певної політичної події, розкриваються шляхи розвитку суспільства.
Наукова доповідь–це доповідь, у якій промовець інформує про наукові спостереження, їх результати, нові відкриття, робить узагальнення наукових даних.
Звісно, наукові доповіді  заслуховуються в наукових установах, на різних зібраннях учених: семінарах, конференціях, симпозіумах.
Структура доповіді відповідає структурі наукової праці: вступна частина, основна частина, висновок (висновки).
Промова – це усний виступ з метою висвітлення певної інформації та впливу на розум, почуття й волю слухачів. Звідси вимоги до промови: логічна стрункість, емоційна насиченість, вольові імпульси.
Мітингова промова звичайно має гостре політичне спрямування; вона злободенна, стосується суспільно значимої, хвилюючої проблеми. 
Найчастіше  на мітингах виступає не один, а кілька ораторів – кожен з короткою промовою. Вона, як правило, гаряча, заклична; оратор звертається насамперед до почуттів своїх слухачів. Навіть якщо він вдається до своїх записів, його виступ повинен відзначатися яскравою емоційністю, граничною напруженістю інтонацій і високим пафосом. Тематика такої промови, як правило, не нова для слухачів, тому завдання оратора – виявити нові аспекти теми, підкріпити сказане новими фактами, щоб відоме сприймалося по-новому. Залежно від того, чи ця промова є імпровізованою, а чи підготовленою й навіть попередньо написаною, вона має містити більше чи менше рис розмовного мовлення.
Ділова промова вирізняється більшою стриманістю в проявах емоцій, орієнтацією на логічний, а не емоційний її вплив, аргументованістю.
Ювілейна промова звичайно присвячується якійсь даті (ювілеєві установи чи окремої особи). Цей тип промови характеризується святковістю, урочистістю – адже це своєрідний підсумок періоду діяльності. Якщо відзначається ювілей окремої особи, то промови звичайно короткі, урочисті, пафосні, а водночас і сердечні, дружні; у них схвальні відгуки про ювіляра, добрі побажання. У таких промовах дуже бажані жарти, дотепні підкреслення якихось рис ювіляра, спогади про цікаві факти з його біографії. Саме тут доречні експромти, імпровізації; манера виголошення – невимушена, безпосередня.
Лекція є формою пропаганди наукових знань; у ній, як правило, іде мова про вже розв’язанні наукові проблеми, до того ж більш загальні. За своїм змістом лекції надзвичайно різноманітні, за формою викладу – також (лектор має пристосовуватися до аудиторії, яка кожного разу чимось різниться від попередньої). 
У найрізноманітніших за темою лекціях є й те, що їх об’єднує: усі вони – види ораторського мистецтва, усі вони несуть слухачам певну суму знань, усі вони – живий процес спілкування між промовцем і слухачем. Є багато спільного й у способі викладу.
Дуже важливою для успіху лекції є її вступна частина. У ній – переконливо, дохідливо, цікаво! – треба пояснити, чому тема лекції є актуальною й у ній необхідно розібратися, чому вона потрібна саме цій аудиторії. Тільки так можна зацікавити слухачів, підготувати їх до спільної праці, згуртувати аудиторії. Знайти потрібні слова буває нелегко, вступ у лекторській справі – своєрідний заспів, увертюра, яка обіцяє щось цікаве, викликає довір’я до лектора. Знайшовши потрібні для вступу слова й зацікавивши аудиторію, дуже важливо втримати протягом усієї лекції викликаний інтерес і довір’я.
В основній частині лекції найважливіше – це чіткий виклад стрижневого питання, послідовне й логічне розкриття його, увиразнення причинно-наслідкових зв’язків. Не менш важлива ясність думки й послідовність викладу при переході від однієї смислової частини до іншої, чітке оформлення зачину й кінцівки кожної смислово самостійної частини.
В окремих місцях досвідчений лектор може дозволити собі будувати виклад так, наче він „займається пошуками істини”, розв’язком певного питання тут же, в аудиторії. Він утягує в ці пошуки слухачів, примушує їх також мислити, розмірковувати разом з ним (це один з важливих прийомів активізації слухачів).
Основна частина лекції, за свідченням психологів, може містити не більше семи вузлових питань або значних з обсягом смислових частин. Коли їх більше, слухач губиться, увага його розпорошується, він стомлюється. Не забувайте й про те, що перенасиченість лекції фактами, цифрами датами, невпорядкованим ілюстративним матеріалом утрудняє сприймання, не дає можливості слухачам стежити за основною думкою, за ходом її розгортання.
Ще одна – дуже важлива деталь: лектор має оцінити те, про що він говорить, чітко й аргументовано висловити  своє ставлення до теми. Лектор – безсторонній „переказувач” певних наукових положень – ніколи не досягне успіху у своїх слухачів.
Дискусія. Обговорення будь-якого спірного питання звичайно називають дискусією.
Наукові дискусії мають свою специфіку. Тут дуже важливо формулювати свої думки однозначними й точними словами; терміни й абстрактні слова важливі для дискусії, слід витлумачити (звичайно кажуть: Учені спочатку домовляються про термінологію, а вже потім сперечаються).
Висуваючи якусь тезу, тут обов’язково стежать за тим, щоб у них не було двох питань, якщо для кожного з них потрібні свої докази ( не розпорошуватись!).
Найважливіше в науковій дискусії – точно визначити головну проблему й навколо неї зосередити увагу.
Виступаючий повинен подати слухачам ту інформацію, яка потрібна для того, щоб правильно зрозуміти й оцінити запропонований спосіб розв’язання проблеми. При цьому треба дібрати такі аргументи, які б свідчили на користь запропонованого розв’язку. Добре, якщо виступаючий уміє передбачити можливі контраргуменгти й уже у своєму виступі спробує спростувати їх.
У середовищі вчених надзвичайно високо цінують час. Тому в аудиторії фахівців треба бути гранично лаконічним: уникати довгих преамбул, подробиць, про які можна сказати, коли виникнуть питання або хтось спеціально зацікавиться ними.
Головуючий на таких дискусіях повинен стежити за тим, щоб
-	усі аспекти проблеми не були пропущені, а послідовно обговорені;
-	усі важливі докази, пропозиції, знахідки були зафіксовані, не загубилися;
-	усі учасники обговорення мали можливість виступити;
-	зупиняти (тактовно!) промовців, які відхиляються від сутності справи;
-	у підсумковому слові обов’язково зазначити, у чому учасники дійшли згоди, а в чому – ні;
-	протокол чи запис дискусії має стати робочим інструментом, а не даниною канцелярській традиції.
Та дискусії в наш час ведуться не лише в середовищі вчених. Дискусій стало набагато більше; тільки культури ведення дискусій стало менше. Виходячи на трибуну, „дориваючись” до мікрофона, дехто забуває все, що він знав змалку: що принижувати, ображати свого опонента непристойно, що хоч трохи вихована людина не стане змішувати з болотом грубими, образливими словами погляди свого опонента, що використання дріб’язкових, недостойних аргументів у дискусії перетворює її на побутову сварку.
Якщо ви хочете досягти успіху, зробити кар’єру, стати діловою людиною в сучасному значенні цього слова (й не лише у нас), то візьміть на озброєння такі правила:
-	поступіться опонентові всім, чим можна поступитися („Так, у цьому Ви маєте рацію, а я помилявся. Тепер ми можемо спокійно розглянути ще одне питання, де наші погляди не збігаються”);
-	із самого початку спробуйте „перекинути кладку” через прірву між вашими поглядами й поглядами вашого опонента (це особлива, вишукана, підкреслена ввічливість; це спільність між вами в чомусь, далекому від від об’єкта дискусії; це спільність у минулому, якщо вона була);
-	ніколи не давайте опонентові зрозуміти, що ви маєте намір переконати його й упевнені, що цього досягнете (спочатку відшукайте все те, нехай дрібне й другорядне, із чим погоджуєтесь і ви, і ваш опонент; „Це дає мені підстави вважати, що ми можемо порозумітися ще в якихось аспектах проблеми”);
-	не стверджуйте того, чого не можете довести (це сильний козир у руках вашого опонента);
-	заради справи підніміться вище своїх емоцій, амбіцій, навчіться слухати критику, віддавайте належне своєму опоненту, коли  він має рацію, – умійте програвати з гідністю;
-	і виграючи, і програючи, уникайте частого вживання «я»: у вашого опонента є своє «я», воно для нього набагато дорожче, ніж ваше «я» (ваше «якання» принижує його гідність, його особистість, його „я”);
-	і найважче: навчіться вигравати (там, де один тріумфує, другий „залишає поле бою” з відчуттям поразки, з відчуттям програної справи; там же, де ніхто не поводиться як переможець, не тріумфує, – ніхто не відчуває себе переможеним).
Нарада – це один з найефективніших способів обговорення важливих питань і прийняття рішень в усіх сферах виробничого, громадського й політичного життя. Вона дає змогу спільно аналізувати важливі питання й висловлювати свої думки та пропозиції, приймати найоптимальніші рішення. На нараді керівництво може проінформувати працівників про свої плани. Проблема, яка виноситься для обговорення на нараду, може мати будь-який характер: виробничий, дисциплінарний, організаційний. На нараді виявляються погляди зацікавлених сторін на проблему. Якщо учасники обмінюються думками, обговорюють проблеми й спільними зусиллями доходять певних висновків, ефект від такої наради буде великим. Натомість, якщо нарада не дає  очікуваних наслідків, вона перетворюється на колективне марнування часу.
Оптимальна кількість учасників наради як однієї з колективних форм обговорення питання – 10-12 осіб. Якщо їх менше, то й користі від такої наради буде мало. Якщо кільість учасників перевищує 16-18 осіб, то не всі зможуть узяти участь в обговоренні. Якщо учасників понад 20, то доцільніше поділити їх на дві групи, вислухати думки всіх, а потім порівняти висновки обох груп.
Нарада навряд чи пройде успішно, якщо її не буде заздалегідь підготовлено.
Нараду в будь-якій організації, як правило, проводить її керівник. Тому її результати залежать передусім від нього, від того, як він уміє працювати з людьми. Неабияке значення для присутніх на нараді мають психологічні якості керівника, дотримання ним етичних норм. Якщо керівник цього дотримується, на нараді можна досягти вагомих результатів.
Позитивний ефект від наради буде досягнутий лише тоді, коли її учасники за рівнем професійних знань і практичного досвіду відповідатимуть рівню винесеної на обговорення проблеми. Крім того, сама проблема має бути важливою для всіх присутніх.
Ефективність нарад полягає саме в тому, щоб виробити спільну думку, яка нерідко важить набагато більше, ніж сума окремих думок членів цієї групи. Навряд чи зможе успішно провести нараду людина, яка зверхньо ставиться до її учасників,недооцінює їх.
Під час наради керівник за допомогою певних запитань має заохочувати до висловлювання думок, постійно систематизувати їх і періодично підсумовувати висловлені думки, ставити на обговорення нові питання.
Наприкінці наради головуючий має підбити підсумки, акцентувавши увагу на раціональних пропозиціях, що прозвучали під час обговорення проблеми. Варто зазначити, що наради, на яких не підбиваються підсумки, – це марно витрачений час.
Отже, нарада є важливою формою ділового спілкування. Вона буде ефективною, якщо її учасники дотримуватимуться певних етичних норм, принципів і правил спілкування.
Етикет телефонної розмови. Діалог.
Значення телефонного спілкування важко переоцінити, тому що це найпростіший спосіб установлення контакту: телекси, телетайпи, факси лише доповнюють його. Уміння ділових людей спілкуватися й контактувати по телефону впливає на їхній особистий авторитет і на реноме фірми, організації, яку вони презентують.
Більшість фахівців у діловому світі не мають спеціальної підготовки для ведення телефонних бесід і переговорів, найчастіше її не проходили також секретарі приймалень, хоча відповідати на телефонні дзвінки є їхнім основним обов'язком. Останнім часом за кордоном широко практикуються короткострокові курси на базі фірми з оволодіння основами роботи з оргтехнікою, де особлива увага приділяється телефонам.
Підраховано, що кожна телефонна розмова триває в середньому від 3 до 5 хвилин. Отже, у цілому, наприклад, керівник витрачає щодня на телефонне спілкування близько 2–2,5 год., а іноді – від 3 до 4,5 год. Телефонні дзвінки порушують нормальний режим роботи, розбивають робочий день на короткі відрізки часу середньою тривалістю 10–30 хв. (а часом 5–10 хв.), що не дозволяє зосередитися на проблемах та іноді провокує стрес. Близько 60% розмов по службовому телефону припадає на першу половину дня. У зв'язку із цим треба не тільки вміти вести коротку розмову, але й миттєво перебудовуватися, мобільно реагуючи на різних партнерів і різні теми.
Ось короткий план телефонної розмови. Припускається, що на розмову припадає 3 хвилини:
1)	узаємне представлення – 20±5 секунд;
2)	уведення співрозмовника в суть справи – 40±5 секунд;
3)	обговорення ситуації, проблеми – 100±5 секунд;
4)	заключне резюме – 20+5 секунд.
Навичка лаконічної співбесіди набувається із часом, у міру повторення розмов у суворому регламенті.
Документація: Крім плану, учасник телефонної розмови повинен знати, які документи для розмови йому будуть потрібні (картотека клієнтури, огляд, проспекти, звіт, акти, кореспонденція й ін.).
Запис розмови: за необхідності потрібно підготувати все для запису інформації: ручку й аркуш, диктофон.
Поводження під час розмови: знявши слухавку, слід відрекомендуватися. Слова треба вимовляти чітко. Довідатися, чи має співрозмовник час для бесіди (якщо ні, запитати дозволу зателефонувати, уточнивши коли саме).
Налаштуватися на позитивний тон. Намагатися прямо не сперечатися із співрозмовником, слухати його не перебиваючи. Уникати монотонності, періодично змінюючи тему й інтонацію розмови. У мові уникати жаргонізмів і примітивізму. Ефективно використовувати паузу. Якщо співрозмовник чогось не розуміє, треба терпляче пояснити сказане. А наприкінці розмови уточнити перспективи розмови, висновки.
Рекомендації щодо культури ділового телефонного спілкування.
Не слід	Слід	
1. Довго не піднімати слухавку.

2. Казати привіт, так, коли починаєте розмову.
3. Запитувати: Чи можу чимось вам допомогти?
4. Вести дві розмови одночасно.

5. Залишати телефон без догляду хоча б ненадовго.
6. Використовувати для заміток клаптики паперу й листки календаря.
7. Передавати слухавку кілька разів.

8. Казати: Усі обідають, нікого немає, перетелефонуйте.	1. Підняти слухавку до четвертого дзвінка телефону.
2. Сказати: Добрий ранок (день), я  слухаю, відрекомендуватися й назвати свій відділ.
3. Запитати: Чим я можу вам домогти?
4. Концентруватися на розмові й уважно слухати.
5. Запропонувати перетелефонувати, якщо для з’ясування деталей потрібен час.
6. Використовувати бланки для запису телефонних розмов.
7. Записати номер того, хто                                телефонує, і перетелефонувати йому.
8. Записати інформацію й пообіцяти клієнтові перетелефонувати йому.	
Крім того, не слід перетворювати бесіду на допит, задавати питання на зразок з ким я розмовляю? або що вам потрібно? Треба стежити за своєю дикцією, не затискати мікрофон рукою, коли передаєте щось з розмови тим, хто знаходиться поруч, – ваші коментарі може почути партнер, що розмовляє з вами по телефону. У випадку висловлення скарги або рекламації не казати партнерові, що це не ваша помилка, що ви цим не займаєтеся й що вам це не цікаво.
Отже, володіння культурою телефонної розмови означає:
•	Я набираю номер телефону тільки тоді, коли твердо переконаний, що він правильний.
•	Я ретельно готуюся до ділової телефонної розмови, прагнучи до максимальної стислості.
•	Перед особливо відповідальними телефонними переговорами роблю потрібні записи на аркуші.
•	Якщо передбачається тривала розмова, запитую співрозмовника, чи має він досить часу і, якщо ні, переношу розмову на інший, погоджений день і годину.
•	Дочекавшись з'єднання по телефону з потрібною установою, називаю себе і своє підприємство.
•	Якщо я випадково потрапив не туди, куди треба, прошу вибачити мене, а не кидаю мовчки трубку.
•	На помилковий дзвінок чемно відповідаю: Ви помилилися номером, після чого кладу трубку.
•	Працюючи над важливим документом, вимикаю телефон або переключаю його на секретаря.
•	У ділових телефонних переговорах тримаю себе в руках, навіть якщо до цього був чимось розгніваний.
•	У відповідь на телефонний дзвінок називаю своє прізвище.
•	Під час тривалого монологу співрозмовника по телефону час від часу підтверджую свою увагу короткими репліками.
•	Завершуючи ділову розмову по телефону, дякую співрозмовникові й бажаю йому успіхів.
Несловесні засоби спілкування
Для успішного спілкування одного говоріння буває замало. Люди повинні бачити реакцію співрозмовників, впливати не лише на їх слух, а й на інші органи чуттів.
Міміка, жести, вираз очей, не артикульовані звуки (крик, сміх, плач), які більшою частиною виникають у співрозмовників позасвідомо, мимоволі, – відіграють важливу роль у спілкуванні. Навіть відстань між комунікантами буде свідчити й про їхні стосунки, і про характер бесіди, і, часто, про її наслідки:
•	інтимна зона спілкування (дуже близько);
•	особистісна (близько, характерно для друзів, знайомих);
•	нейтрально-соціально (офіційна, «на відстані витягнутої руки»);
•	публічна (загальнодоступна, з багатьма людьми).
Важливе значення функції матимуть:
•	тілесний дотик ( інтимні, дружні, фамільярні стосунки);
•	жести (вказівні, зображальні, ритмічні, емоційні, символічні, ритуальні);
•	міміка (динамічна, застигла);
•	вираз очей («широкі», «відсутність», «уважний погляд»);
•	інтонація (виявляється через швидкість, гучність, висоту, забарвлення голосу).
Надаючи увагу несловесним засобам у міжособистісному спілкуванні, комуніканти повинні уникати двох крайнощів:
•	неприродної стриманості у всьому під час розмови;
•	зайвої, надлишкової рухливості, активності у використанні позамовних засобів.
Варто пам’ятати, що вони не повинні привертати до себе більшу увагу, ніж саме мовлення, слово:
•	вони мають відповідати конкретній ситуації;
•	бути природними й простими, що справляє краще враження на слухача.
Існує пряма залежність між службовим станом людини й ступенем використання нею несловесних засобів. Чим вище соціальний щабель, що займає людина, тим більше переваг вона надає слову.
Навпаки, нижчий освітній і службовий рівень пов’язані з перевагою рухів і жестів у бесіді: «Нема слів, лишилися жести».

Тема № 3. Стилістичний аспект фахової мови медичних працівників. Професійна мова медиків як особливий функціональний різновид літературної мови

1. Кількість годин – 2.
2. Обґрунтування теми. Стилістика пропонує правильне, гарне, досконале мовлення, формує мовні смаки в суспільстві, сприяє піднесенню культури мови й загальної культури мовців. Стилістика вивчає ті мовні елементи, які сприяють ефективному вираженню інтелектуального, емоційно-вольового, естетичного змісту в процесі живого спілкування, у тексті. На зразках доцільного використання мовних одиниць у різних стилях і жанрах, ситуаціях мовлення стилістика навчає мовної вправності, майстерності, усвідомленого й критичного ставлення до власного мовлення й мови інших.
3. Мета заняття:
- загальна: набути знання про стилістичну диференціацію лексики української мови.
- конкретна: 
-	розрізняти стилі мовлення;
-	знати принципи й способи добору мовних засобів для кожного стилю;
-	розрізняти функціональні стилі;
-	розрізняти писемні стилі мовлення;
-	аналізувати офіційно-діловий стиль (варіанти, характерні риси);
-	аналізувати науковий стиль (ознаки, підстилі);
-	аналізувати публіцистичний стиль (сфера, призначення, добір лексики);
-	аналізувати розмовний стиль (лексичні, морфологічні, синтаксичні особливості);
аналізувати художній стиль (функція, специфіка мови художніх творів).
а) знати:
- визначення понять «мовний стиль», «функційний стиль»;
- класифікацію стилів сучасної української мови, їх особливості;
- види наукового тексту, вимоги до його структури;
- п’ять основних стилів: науковий, офіційно-діловий, художній, публіцистичний, розмовний.

б) уміти:
- тлумачити терміни й поняття, що характеризують стилістику сучасної української літературної мови;
- добирати лексику відповідно до конкретного функційного стилю мовлення;
- розрізняти тексти різних стилів мовлення на слух;
- розрізняти загальнонаукову та спеціальну медичну наукову термінологію.
4. Графологічні структури теми.

5. Матеріальне та методичне забезпечення теми: підручники, методичні вказівки, презентації за темою, інноваційно-інформаційні технології.
6. Матеріали до практичного заняття (зміст заняття):
1.	Стиль і стилістика.
2.	Складові стилю літературної мови.
3.	Розмовно-побутовий стиль.
4.	Художній стиль.
5.	Науковий стиль.
6.	Публіцистичний стиль.
7.	Офіційно-діловий стиль.
8.	Конфесійний стиль.
7. Практичні навички з теми.
1. Усуньте тавтологію та інші мовленнєві помилки
Рецензував та аналізував наукові праці.
Написано рецензію для дипломної роботи.
Помутніння радужної оболочки.
Останніх пацієнтів попросили вийти.
Риск під час операції був.
Розположили хворих.
2. В український літературній мові виділяють традиційні п’ять функціональних стилів. Який із наведених стилів зайвий?
а) розумово-побутовий;
б) художній;
в) виробничий;
г) публіцистичний;
ґ) офіційно-діловий;
д) науковий.
3. Прочитайте текст. Підкресліть суспільно-політичну, ділову лексику. Поясніть, як ви розумієте зміст ст. 10 Конституції України. Визначте стиль і підстиль. 
Стаття 10. Державною мовою в Україні  є українська мова.
Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України. 
В Україні гарантується вільний розвиток, використання й захист російської, інших мов національних меншин України.
Держава сприяє вивченню мов міжнародного спілкування.
Застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.
4. Які з поданих словосполучень не належать до наукового стилю? Доведіть свою думку.
Аутоалергічне захворювання, термінові заходи, чудовий світанок, дії політичних партій, золоте колосся, пошкодження клітин, висловлювати протест, ставити в обов’язок, темненька нічка, високорозвинена економіка, сумне небо, посилити вимоги, місцевий імунітет, розпочати обговорення, мовчазний ліс, склад речення, велике коло кровообігу.
5. Складіть речення з поданими фразеологізмами. Для яких стилів вони характерні?
Відігравати роль, підвищувати рівень, одержати перемогу, справити враження, мати значення, користуватися успіхом, мати успіхом.
8. Термінологія (ключові слова). Стиль, сфера, норма, ознаки, засоби, призначення, функція, специфіка, підстилі.
9. Запитання до контролю знань.
1.	Які ви знаєте стилі сучасної української мови?
2.	Назвіть сферу використання наукового стилю мови.
3.	Яке призначення наукового стилю?
4.	Назвіть ознаки наукового стилю.
5.	Які ви знаєте мовні засоби наукового стилю?
6.	Назвіть підстилі наукового стилю.
7.	Охарактеризуйте власне науковий підстиль.
8.	Якими елементами художнього мовлення користується науково-популярний стиль?
9.	Охарактеризуйте науково-популярний стиль. 
10.	У яких сферах використовується художній стиль?
11.	Виділіть основні ознаки художнього стилю.
12.	Назвіть основні мовні засоби художнього стилю.
13.	Дайте визначення розмовного стилю.
14.	Де найчастіше використовується розмовний стиль?
15.	У чому різниця формального й неформального спілкування?
16.	Назвіть основні ознаки розмовного стилю.
17.	Які основні мовні засоби розмовного стилю?
18.	На які підстилі поділяють розмовний стиль?
19.	Назвіть основні ознаки офіційно-ділового стилю.
20.	Яка найголовніша ознака офіційно-ділового стилю?
21.	Які ділянки життя пов’язані з діловодством?
22.	У чому полягає специфіка ділового спілкування?
23.	Охарактеризуйте стилістично-нейтральну лексику.
24.	Охарактеризуйте стилістично-забарвлену лексику.
25.	Які вимоги висуваються до мовлення?
10. Література.
1.	Головащук С. І. Українське літературне слововживання : словн.-довідник. – К. : Вища шк.., 1995. – 319 с.
2.	Культура мови на щодень / Н. Я. Дзюбишина-Мельник, Н. С. Дужик, С. Я. Єрмоленко та ін. – К. Довіра, 2000. – 169 с.
3.	Ющук І. П. Подолати комплекс меншовартості // Українська мова та література. – 2008. - № 12.
4.	Коваль А.П. Слово про слово. К., 1986.
5.	Антоненко-Давидович Б. Як ми говоримо. – К., 1991.
6.	Вихованець І.Р. Таїна слова. –К., 1990.
7.	Ющук І. Практичний довідник з української мови. – К., 2000.
8.	Бабич Н. Д. Основи культури мовлення : навчальний посібник / Надiя Денисiвна Бабич . – Львів : Світ, 1990 . – 232 с. 
9.	Бабич Н. Д. Культура фахового мовлення: навчальний посібник / за ред. Н. Д. Бабич. – Чернівці: Книги –ХХІ, 2006. – 296 с.
10.	Загнітко А.П., Данилюк І.Г Українське ділове мовлення: професійне і непрофесійне спілкування. - Донецьк: ТОВ ВКФ „БАО", 2008. - 480 с. 
11.	Шутак Л. Б., Навчук Г. В., Ткач А. В. Українська мова професійного спрямування : навч. посіб. для студентів вищих медичних навч. закладів освіти І-ІV рівнів акредитації / за ред. Г. В. Навчук. – Чернівці, 2008. – 444 с.
12.	Золотухін Г.О., Литвиненко Н.П., Місник Н.В. Фахова мова медика : підруч. К. : Здоров'я, 2002. – 392 с. – С. 5 – 15.
13.	Гуць М., Олійник І., Ющук І. Українська мова у професійному спілкуванні. – К. : ВееZоne, 2004.
14.	Кисіль Г. Г., Чорногуз О. Ф. Професійне мовлення медиків. – К. : Медицина, 2012. – 440 с.

Методична розробка складена: доц. Фоміна Л. В., доц. Ніколаєва А. О., доц. Калініченко О. В., Скорбач Т. В., Нестеренко А. К.
Методична розробка переглянута і затверджена на засіданні кафедри української мови, основ психології та педагогіки __________________________
З доповненнями (змінами) _____________________________
Завідувач кафедри		__________________		доц. Фоміна Л. В.

Культура ділового мовлення вимагає від медиків загальної культури, інтелігентності, ввічливості, знання норм літературної мови й уміння ними користуватися.
«Сьогодні культура й мова виявилися об’єднаними в царині духовних вартостей кожної людини та всього суспільства. Мовна неграмотність, невміння написати елементарний текст, перекласти його з української мови іншою й навпаки чомусь перестали сприйматися як плями на службовому мундирі» (В. Русанівський).
Культура мовлення – це духовне обличчя лікаря. Вона свідчить про загальний розвиток особистості, про сутність прилучення її до духовних багатств рідного народу й надбань усього людства.
Основою мовленнєвої культури лікаря є грамотність, тобто дотримання загальноприйнятих літературних норм у користуванні лексичними, фонетичними, морфологічними, синтаксичними й стилістичними засобами мови. Але цим поняття мовленнєвої культури не вичерпується. Мовлення має бути не тільки правильним, але й лексично багатим, синтаксично різноманітним. Щоб цього досягти, слід вслухатися в живе мовлення, вдумливо читати політичну, художню, наукову літературу, звертаючи при цьому увагу на вживання окремих слів, на особливо вдалі висловлювання, на побудову речень, користуватися словниками. Необхідно активно розвивати своє мовлення: усно й письмово викладати думки, виправляти себе, перебудовувати сказане, шукати найкращі й найдоцільніші варіанти висловлювання.
Стилістичні норми виявляються в додержанні нормативного використання слів, словосполучень, речень відповідно до стилю мовлення.
Стилізація (фр. Stylization) – свідоме наслідування (повне або часткове) особливостей точної манери (стилю) певного автора чи жанру народної творчості; відтворення письменником колориту певної епохи в образах і стильових особливостях свого літературного твору.
Стилізувати – надавати чому-небудь характерних рис того чи того стилю.
Стилістика (фр. Stylistique) у мовознавстві – розділ, що вивчає мовні стилі; у літературознавстві – розділ, що вивчає властивості мови та способи вживання мовних засобів (слова, словосполучення, речення) у творах.
Мовознавча стилістика вивчає зміст, специфіку стилів – як правильно говорити й писати.
Стиль (від лат. stylus) – манера словесного викладу, де слово виступає в багатьох значеннях. Мовний стиль – система мовних засобів (фонетичних і лексичних, словотвірних, морфологічних, синтаксичних) та способу їх відбору з метою використання за певної обстановки у певній сфері відповідно до мети висловлюваних думок. У давнину та в середні віки стиль – загострена паличка, якою писали на дерев’яних, покритих воском дощечках.
Стиль мовлення є одиницею стилістики. Розрізняють авторський (індивідуальний) стиль – це характерна особливість творчості митця, яка виявляється під час усного чи писемного мовлення.
Стиль літературної мови – різновид мови (її функціонувальна підсистема), що характеризується відбором таких засобів із багатоманітних мовних ресурсів, які найліпше відповідають завданням спілкування між людьми в даних умовах. Це своєрідне мистецтво добору й ефективного використання системи мовних засобів із певною метою в конкретних умовах й обставинах. Д. Свіфт влучно зауважив, що стиль – це необхідні слова на необхідному місці.
Кожний стиль має:
•	сферу поширення і вживання (коло мовців);
•	функціональне призначення (регулювання стосунків, повідомлення, вплив, спілкування тощо);
•	характерні ознаки (форма та спосіб викладу);
•	система мовних засобів і стилістичних норм (лексику, фразеологію, граматичні форми, типи речень).
Ці складові конкретизують, оберігають, певною, мірою обмежують, унормовують кожний стиль і роблять його досить стійким різновидом літературної мови. Оскільки стилістична норма є частиною літературної, вона не забезпечує останню, а лише використовує слова чи форми в певному стилі чи з певним стилістичним значенням.
Наприклад, слова акт, договір, наказ, протокол, угода є нормативними для офіційно-ділового стилю, хоча в інших стилях вони також можуть нести забарвлення офіційності, якщо їх використання буде стилістично виправдане.
Досконале знання специфіка кожного стилю, його різновидів, особливостей – надійна запорука успіхів у будь-якій сфері спілкування.
Термін “стиль мовлення” слід розглядати як спосіб функціонування певних мовних явищ. Розрізнення стилів залежить безпосередньо від основних функцій мови – спілкування, повідомлення та впливу.
Високорозвинута сучасна літературна українська мова має розгалужену системі стилів, серед яких: розмовний, художній, науковий, публіцистичний, офіційно-діловий та конфесійний. Для визначення стилів мовлення важливе значення мають форми мови – усна й писемна, розмовна й книжна. Усі стилі мають усну й писемну форми, хоча усна форма більш притаманна розмовному стилю, а інша – переважно писемна. Оскільки останні сформувалися н книжній основі, їх називають книжними. Структура текстів різних стилів неоднакова, якщо для розмовного стилю характерний діалог (полілог) то для інших – переважно монолог. Відрізняються стилі мовлення й багатьма іншими ознаками. Але спільним для них є те, що вони – різновиди однієї мови, презентують усе багатство їх виражальних засобів і виконують важливі функції в житті суспільства – забезпечують спілкування в різних його сферах і галузях.
У межах кожного функціонального стилю сформувалися свої різновиди – підстилі – для точнішого й доцільнішого відображення певних видів спілкування та вирішення конкретних завдань.
Поряд із функціональними стилями, ураховуючи характер експресивності мовних елементів, виділяються також епістолярний, урочистий, офіційний, фамільярний, інтимно-ласкавий, гумористичний, сатиричний та ін.

Розмовно-побутовий стиль
Сфера використання – усне повсякденне спілкування в побутів, у сім’ї, на виробництві.
Основне призначення – бути засобом впливу й невимушеного спілкування, жвавого обміну думками, судженнями, оцінками, почуттями, з’ясування виробничих і побутових стосунків.
Слід відрізняти неформальне й формальне спілкування. Перше – нерегламентоване, його мета й характер значною мірою визначаються особистими (суб’єктивними) стосунками мовців. Друге – обумовлене соціальними функціями мовців, отже, регламентоване за формою і змістом. Якщо звичайне спілкування попередньо не планується, не визначаються мета його і зміст, то ділові контакти передбачають їх попередню ретельну підготовку, визначення змісту, мети, прогнозування, можливих висновків, результатів. У повсякденній розмові мовці можуть торкатися різних тем, не пов’язаних між собою, отже, їхнє спілкування носить частіше довільний інформативний характер. Ділова ж мова, як правило, не виходить за межі визначеної теми, має конструктивний характер і підпорядкована розв’язанню конкретних завдань, досягненню заздалегідь визначеної мети.
Основні ознаки:
•	безпосередня участь у спілкуванні;
•	усна форма спілкування;
•	неофіційність стосунків між мовцями (неформальне);
•	невимушеність спілкування;
•	непідготовленість до спілкування (неформальне);
•	використання несловесних засобів (логічних наголосів, тембру, пауз, інтонації);
•	використання позамовних чинників (ситуація, поза, руки, жести, міміка);
•	емоційні реакції;
•	потенційна можливість відразу уточнити незрозуміле, акцентувати головне.
Основні мовні засоби:
•	емоційно-експресивна лексика (метафори, порівняння, синоніми та ін.);
•	суфікси суб’єктивної оцінки (зменшено-пестливого забарвлення, зниженості);
•	прості, переважно короткі речення (неповні, обірвані, односкладові);
•	часте використовування різних займенників, дієслів із двома префіксами (поп-, пона-, поза-);
•	фразеологізми, фальклоризми, діалектизми, просторічна лексика, скорочені слова, вигуки);
•	заміна термінів розмовними словами (електропоїзд – електричка, бетонна дорога – бетонка. 
Типові форми мовлення – усні діалоги та полілоги.
Норми розмовного стилю встановлюються не граматиками, як у книжних стилях, а звичаєм, національною традицією – їх відчуває і спонтанно обирає кожен мовець.
Жанри реалізації – бесіда, лист. 
Художній стиль
Цей найбільший і найпотужніший стиль української мови можна розглядати як узагальнення й поєднання всіх стилів, оскільки письменники органічно вплітають ті чи інші стилі до своїх творів для надання їм більшої переконливості та достовірності в зображенні подій. Художній стиль широко використовується у творчій діяльності, різних видах мистецтва, у культурі й освіті. Як у всіх зазначених сферах, так і в белетристиці (красному письменстві – художній літературі) цей стиль покликаний, крім інформаційної функції, виконувати найсуттєвішу – естетичну: впливати засобами художнього слова через систему образів на розум, почуття та волю читачів, формувати ідейні переконання, моральні якості й естетичні смаки.
Основні ознаки:
•	найхарактерніша ознака художнього відтворення дійсності – образність (образ – персонаж, образ колектив, образ – символ, словесний образ, зоровий образ);
•	поетичний живопис словом навіть прозових і драматичних творів;
•	естетика мовлення, призначення якої – викликати в читача почуття прекрасного;
•	експресія як інтенсивність вираження (урочисте, піднесене, ввічливе, пестливе, лагідне, схвальне, фамільярне, жартівливе, іронічне, зневажливе, грубе та ін.);
•	зображуваність (тропи, епітети порівняння, метафори, алегорії, гіперболи, перифрази; віршова форма, поетичні фігури); конкретно-чуттєве живописання дійсності;
•	відсутня певна регламентація використання засобів, про які йтиметься далі, та способів їх поєднання, відсутні будь-які приписи;
•	визначальним є суб’єктивізм розуміння та відображення (індивідуальне світобачення, світовідчуття і, відповідно, світовідтворення автора спрямоване на індивідуальне світосприйняття та інтелект читача).
Основні мовні засоби:
•	наявність усього багатства найрізноманітнішої лексики, переважно конкретно-чуттєвої (назви осіб, рече, дій, явищ, ознак);
•	використання емоційно-експресивної лексики (синонімів, антонімів, анонімів, фразеологізмів);
•	запровадження авторських новаторів (слів, значень, виразів, формування індивідуального стилю митця);
•	уведення до творів, зі стилістичною метою, історизмів, архаїзмів, діалектизмів, просторічних елементів., навіть жаргонізмів;
•	поширене вживання дієслівних форм: родових (у минулому часі й умовному способі): Якби ми знали, то б вас не питали (Н. тв.); особових (у теперішньому й майбутньому часі дійсного способу): Все на вітрах дзвенітиме, як дзбан (Л.Костенко); у наказовому способі: В квітах всі вулиці кричать: нехай, нехай живе свобода! (П. Тичина);
•	широке використання різноманітних типів речень, синтаксичних зв’язків, особливості інтонування та ритмомелодики; 
•	повною мірою представлені всі стилістичні фігури (еліпс, періоди, риторичні питання, звертання, багатосполучниковість, безсполучниковість та ін.).
За родами й жанрами літератури художній стиль поділяється на підстилі, які мають свої особливості мовної організації тексту:
•	а)епічні (прозові: епопея, казка, роман, повість, байка, оповідання, новела, художні мемуари, нарис);
•	б) ліричні (поезія, поема, балада, пісня, гімн, елегія, епіграма);
•	в) драматичні (драма, трагедія, комедія, мелодрама, водевіль);
•	г)комбіновані (ліро-епічний твір, ода, художня публіцистика, драма-феєрія, усмішка).
Науковий стиль
Сфера використання – наукова діяльність, науково-технічний прогрес, освіта.
Основне призначення – викладення наслідків дослідження про людину, суспільство, явище природи, обґрунтування гіпотез, доведення істинності теорій, класифікація й систематизації знань, роз’яснення явищ, збудження інтелекту читача для їх осмислення.
Основні ознаки:
•	ясність (понятійність) і предметність тлумачень;
•	логічна послідовність і доказовість викладу;
•	узагальненість понять і явищ;
•	об’єктивний аналіз;
•	точність і лаконічність висловлювань;
•	аргументація та переконливість тверджень;
•	однозначне пояснення причино-наслідкових відношень;
•	докладні висновки.
Основні мовні засоби спрямовані на інформування, пізнання, вплив і характеризуються:
•	великою кількістю наукової термінології (транскрипція, турбуленція, дистиляція, реорганізація, атомна маса й т. ін.);
•	наявність схем, таблиць, графіків, діаграм, карт, систем математичних, фізичних, хімічних та ін. знаків і значків;
•	оперування абстрактними, переважно іншомовними словами (теорема, вакуум, синус, параграф, ценз, шлак та ін.);
•	використовування суто наукової фразеології, стійких термінологічних словосполучень;
•	залучення цитат і посилань на першоджерела;
•	як правило, відсутністю авторської індивідуальної манери та емоційно-експресивної лексики;
•	наявністю чіткої композиційної структури тексту (послідовний поділ н розділи, частини, пункти, підпункти, параграфи, абзаци із застосування цифрової або літерної нумерації);
•	крім переважного вживання іменників і відносних прикметників, наявні дієслівні форми, частіше безособові, узагальнені чи неозначені, як правило, теперішнього часу; що констатують певні явища й факти; значну роль відіграють дієприслівникові та дієприкметникові звороти, які додатково характеризують дії, предмети та явища;
•	монологічним характером текстів;
•	переважанням різнотипних складних речень стандартних виразів (кліше).
Найважливіші особливості наукового стилю: 
•	логічність, недвозначність викладу; 
•	насиченість термінами, абстрактною лексикою; 
•	використання складних речень із вставленими конструкціями, відокремленнями тощо; 
•	документування тверджень (наявність цитат, посилань); 
•	монологічний виклад. 
Науковий стиль унаслідок різнорідності галузей науки та освіти складається з таких підстилів: 
а) власне науковий )із жанрами текстів: монографія, рецензія, стаття, наукова доповідь, повідомлення, курсова й дипломна роботи, реферат, тези) який, у свою чергу, поділяється на науково-технічні та науково-гуманітарні тексти;
б) науково-популярний – застосовується для дохідливого, доступного викладу інформації про наслідки складних досліджень для нефахівців, із використанням у неспеціальних часописах і книгах навіть засобів художнього та публіцистичного стилів;
в) науково-навчальний – наявний у підручниках, лекціях, бесідах для доступного, логічного й образного викладу й не включає використання елементів емоційності.
Стислість у передачі змісту роботи досягається завдяки різного роду скороченням слів і словосполучень, заміні термінів, що часто повторюються, абревіатурами. При першій згадці терміну, що повторюється, замінююча його абревіатура приводиться в круглих дужках. Наприклад: "Досліджена електрична міцність легко-масляної ізоляції (ЛМІ). Встановлено, що ЛМІ залежно від...".
Великого поширення в наукових роботах набули змішані термінологічні скорочення (УФ-промені, ІЧ-спектр, ВЧ-підігрів замість "ультрафіолетові промені", "інфрачервоний спектр", "високочастотний підігрів"), умовні абревіатури (ккд, гвв, ерс, вмт замість "коефіцієнт корисної дії", "горизонт верхніх вод", "електрорушійна сила", "верхня мертва точка"), а також скорочення, ключових слів. Існують три способи скорочення ключових слів: 1) залишають тільки початкову букву слова (наприклад, "ч." замість "частина"); 2) залишають частину слова, відкидаючи закінчення, суфікс або декілька складів ("пит." замість "питомий"); 3) пропускають декілька букв усередині слова, сполучаючи їх дефісом ("тем-ра" замість "температура"). Останній прийом переважніший для тих слів, які в тексті змінюються за відмінками. Великі можливості лаконізації тексту наукової роботи закладені у використанні морфологічних засобів. При описі нововведень найчастіше використовуються короткі пасивні дієприкметники (наприклад, "встановлені основні параметри процесу", "виявлена підвищена гігроскопічність тканин, що мерсеризують").
У складних словах, що складаються із числівника й прикметника, прийнято першу частину слова позначати цифрою, а другу приєднувати через дефіс (5-км ділянки, 1,5-т автомобіля). Широко використовуються конструкції з іменниками в родовому відмінку, збудованими у вигляді ланцюжка, щоб вміщати в одну фразу максимум інформації, наприклад: "Виявлені резерви підвищення рівня експлуатації ліній електропередач і продуктивності праці обслуговуючого персоналу". 
Треба перебудовувати фразу, якщо є можливість заощадити хоч би декілька друкарських знаків. Так, пасивно-зворотні дієслова часто замінюють дієсловами дійсної застави або простими дієприкметниками. Наприклад, замість "головка блоку виготовляється з чавуну" зазвичай пишуть "головка блоку виготовлена з чавуну" або "головку блоку виготовляють з чавуну". Стиснення тексту також можна добитися шляхом заміни видових понять на коротші родові поняття.
У тексті робіт використовуються тільки ті синтаксичні конструкції, які дають найбільшу економію засобів виразу. Така економія найчастіше досягається заміною складних пропозицій простими. Особливо великий ефект дає заміна додаткової визначальної пропозиції причетним оборотом. Так, в роботі: "Електромагніти поміщені в касети, які блокуються з брусом"; треба: "Електромагніти поміщені в касети, що блокуються з брусом" 
Складні пропозиції в тексті наукових робіт знаходять обмежене застосування. Але в деяких випадках без них не обійтися. За необхідності слід враховувати, що безсполучникові пропозиції економічніші за пропозиції із сполучниками, а тому більш переважні.
Підвищення інформаційної місткості тексту науково-популярних робіт, природно, не вичерпується вказаними лексичними, морфологічними й синтаксичними способами. Вони є лише найбільш поширеними прийомами, що дозволяють досягти максимальної стислості мовного матеріалу дослідницьких робіт.
Дуже часто в тексті технічних науково-популярних робіт виникає необхідність в певній послідовності перерахувати технологічні операції, трудові прийоми, несправності машин і механізмів. У таких випадках зазвичай використовуються складні безсполучникові пропозиції, у першій частині яких містяться слова з узагальнювальним значенням, а в подальших частинах за пунктами конкретизується зміст першої частини. При цьому рубрики перерахування будуються однотипно, подібно до однорідних членів при узагальнювальному слові в звичайних текстах. Тим часом, порушення однотипності рубрик перерахування – досить поширений недолік мови багатьох робіт. Тому на однотипність побудови таких рубрик завжди слід звертати увагу.
Для мовно-стилістичного оформлення науково-популярного видання дуже важливо уміти організовувати накопичену наукову інформацію у зв'язний текст, для чого треба добре розбиратися в його мовних функціях і лексичних засобах їх реалізації. Мовно-стилістичні особливості науково-популярних видань відображають ті особливості наукового пізнання й наукового мислення, які знаходять віддзеркалення в мовній формі, тобто в певному відборі й організації мовного матеріалу. Мета науково-популярного твору – довести істинність висунутої гіпотези, пам'ятаючи, що мова популярних книг про науку повинна володіти точністю мови літератури науковою, яскравістю літератури художньою й бути зрозумілим читачам, на яких розрахований твір». На відміну від публіцистичного стилю, сила дії наукового тексту безпосередньо залежить від того, наскільки доказові аргументи, що приводяться автором, наскільки логічно, цікаво, ясно й точно викладений вміст у науково-популярному тексті.
Публіцистичний стиль
Сфера використання – громадсько-політична, суспільно-виробнича, культурно-освітня діяльність, навчання.
Основне призначення:
•	інформаційно-пропагандистськими методами вирішувати важливі актуальні, злободенні суспільно-політичні проблеми;
•	активний вплив на читача (слухача), спонукання його до діяльності, до необхідності зайняти певну громадську позицію, змінити погляди чи сформувати нові;
•	пропаганда певних думок, переконань, ідей, теорій та активна агітація за втілення їх у повсякдення.
Основні ознаки:
•	доступність мови й формування (орієнтація на широкий загал);
•	поєднання логічності доказів і полемічності викладу;
•	сплав точних найменувань, дат, подій, місцевості, учасників;
•	висловлення наукових положень і фактів емоційно-експресивною образністю;
•	наявність низки яскравих засобів позитивного чи негативного авторського тлумачення, яке має здебільшого тенденційний характер;
•	широке використання художніх засобів (епітетів, порівнянь, метафор, гіпербол і т. ін.).
Основні мовні засоби:
•	синтез елементів наукового, офіційно-ділового, художнього й розмовного стилів;
•	лексика насичена суспільно-політичними та соціально-економічними термінами, закликами, гаслами (електорат, багатопартійність, приватизація та ін.);
•	використовується багатозначна образна лексика, емоційно-оцінні слова (політична еліта, епохальний вибір та ін.), експресивні сталі словосполучення (інтелектуальний потенціал, одностайний вибір, рекордний рубіж), перифрази (чорне золото – вугілля, нафта, легені планети – ліси та ін.);
•	уживання в переносному значенні наукових, спортивних, музичних, військових та інших термінів (орбіти співробітництва, президентський старт і под.);
•	із морфологічних засобів часто використовується іншомовні суфікси –іст-. (ист), - атор, - акція та ін. (полеміст, реваншист, провокатор); префікси псевдо; - нео-, сурес-, ін тре- та ін. (псевдотеорія, неоколоніалізм, супердержава, інтернаціональний);
•	синтаксисові публіцистичного стилю властиві різні типи питальних, окличних та спонукальних речень, зворотний порядок слів, складні речення ускладненого типу з повторюваними сполучниками);
•	ключове, вирішальне значення мають влучні, афористичні, інтригуючі заголовки.
Публіцистичний стиль за жанрами, мовними особливостями та способом подачі інформації поділяється на такі підстилі:
•	а) стиль ЗМІ – засобів масової інформації (часописи, листівки) радіо, телебачення. тощо);
•	б) художньо-публіцистичний стиль (памфлети, фейлетони, політичні доповіді, нариси тощо);
•	в) есе (короткі нариси вишуканої форми);
•	г) науково-публіцистичний стиль (літературно-критичні статті, огляди, рецензії тощо).
Конфесійний стиль
Сфера використання – релігія та церква. 
Призначення – обслуговувати релігійні потреби як окремої людини, так і всього суспільства. Конфесійний стиль утілюється в релігійних відправах, проповідях, молитвах (усна форма) й у Біблії та інших церковних книгах, молитовниках, требниках тощо (писемна форма).
Основні ознаки:
•	суто церковна термінологія й слова – символи;
•	непрямий порядок слів у реченні та словосполученні;
•	значна кількість метафор, алегорій, порівнянь;
•	наявність архаїзмів.
•	небуденна урочистість, піднесеність.
Офіційно-діловий стиль
Офіційно-діловий стиль – функціональний різновид мови, який слугує для спілкування в державно-політичному, громадському й економічному житті, законодавстві, у сфері управління адміністративно-господарською діяльністю. У ст. 11. “Закону про мови” записано: “Мовою роботи, діловодства й документації, а також взаємовідносин державних, партійних, громадських органів підприємств, установ. організацій є українська мова”. 
Основне призначення – регулювати ділові стосунки в зазначених вище сферах обслуговувати громадські потреби людей у типових ситуаціях.
Під функціональним різновидом мови слід розуміти систему мовних одиниць, прийомів їх виокремлення та використання, обумовлених соціальними завданнями мовлення. Мовленню у сфері управління притаманна наука специфічних особливостей. Учасниками ділового спілкування є органи та ланки управління – організації, заклади, підприємства, посадові особи, працівники, характер і зміст інформаційних зв’язків, у яких вони можуть бути задіяні, залежить від місця установи в ієрархії органів управління, її компетенції, функціонального змісту діяльності. Ці стосунки стабільні й регламентуються чинними правовими нормами. Специфіка ділового спілкування полягає в тому, що незалежно від того, хто є безпосереднім укладачем документа й кому безпосередньо його адресовано, офіційним автором та адресатом документа майже завжди є організація в цілому. Іншою важливою характеристикою ділового спілкування є адресність інформації. Істотним фактором ділового спілкування, що впливає на характер управлінської інформації, є повторність дій і ситуацій. Управлінська діяльність – це завжди – “гра за правилами”. Як наслідок цього повторність управлінської інформації приводить до регулярності використовування весь час однакових мовних засобів. Наступною характерною рисою ділового спілкування є тематична обмеженість кола завдань, що вирішує організація, а це, у свою чергу, є наслідком певної стабільності її функції. 
Отже, можна вирізнити такі властивості управлінської інформації в умовах ділового спілкування:
•	офіційний характер;
•	адресність;
•	повторність;
•	тематична обмеженість.
Основні ознаки офіційно-ділового стилю: 
•	нейтральний тон викладу змісту лише у прямому значенні;
•	точність та ясність повинні поєднуватись з лаконічністю, стислістю й послідовністю викладу фактів;
•	документальність(кожний офіційний папір повинен мати характер документа), наявність реквізитів, котрі мають певну черговість, що дозволяє довго зберігати традиційні стабільні форми;
•	наявність усталених одноманітних мовних зворотів, висока стандартизація вислову;
•	сувора регламентація тексту, для чіткої організації текст поділяє на параграфи, підпункти.
Ці основні риси є визначальними у формуванні системи мовних одиниць і прийомів їх використання в текстах ділових (управлінських) документів.
Мовні засоби та способи викладу змісту, які дозволяють найефективніше фіксувати управлінську інформацію й відповідати всім вимогам, що до неї висуваються, а саме:
•	широке використовування суспільно-політичної та адміністративно-канцелярської термінології (функціонування закладу, узяти участь, регламентація дій);
•	наявна фразеологія повинна мати специфічний характер (ініціювати питання, висунути пропозицію, поставити до відома);
•	обов’язкова відсутність будь-якої авторської мовної індивідуальності та емоційно-експресивної лексики;
•	синонімія повинна бути зведена до мінімуму й не викликати двозначності сприймання;
•	наявність безособових і наказових форм дієслів у формі теперішнього часу із зазначенням позачерговості, постійності дії;
•	чітко регламентовано розміщення реквізитів та будову тексту, обсяг основних частин, наявність обов’язкових стандартних стійких висловів, певних кліше (що дозволяє користуватися готовими бланками);
•	до мінімуму зведено використання складних речень із сурядним і підрядним зв’язком, натомість широко використовуються безсполучникові, прості поширені (кілька підметів при одному присудку, кілька присудків при одному підметі, кілька додатків при одному з головних членів речення тощо).
Найважливішими рисами офіційно-ділового стилю є такі: 
•	високий ступінь стандартизації мовних засобів, широке вживання типових мовних зворотів, наприклад: відповідно до ..., у зв'язку з тим, що ..., доводимо до Вашого відома... Сподіваємося на подальшу плідну співпрацю; 
•	точність, послідовність і лаконічність викладу; 
•	відсутність образності, емоційності, індивідуальних авторських рис; 
•	наявність реквізитів, які мають певну черговість і постійне місце; 
•	для чіткої організації текст ділиться на параграфи, пункти, підпункти; 
•	лексика здебільшого нейтральна, вживається в прямому значенні; відсутні діалектизми, жаргонізми, вигуки, частки, іменники із суфіксами суб'єктивної оцінки; 
•	речення переважно прості, поширені, з прямим порядком слів; вставні слова, як правило, стоять на початку речень. 
Офіційно-діловий стиль має такі функціональні підстилі:
Законодавчий – використовується в законотворчій сфері, регламентує та обслуговує офіційно-ділові стосунки між приватними особами, між державою та приватними службовими особами. Реалізується в Конституції, законах, указах, статутах, постановах та ін.
Дипломатичний – використовується у сфері міждержавних офіційно-ділових стосунків у галузі політики, економіки, культури. Регламентує офіційно-ділові стосунки міжнародних організацій, структур, окремих громадян. Реалізується в конвенціях (міжнародних угодах), комюніке (повідомленнях), нотах (зверненнях), протоколах, меморандумах, договорах, заявах, ультиматумах і т.ін.
Юридичний використовується в юриспруденції (судочинство, дізнання. розслідування, арбітраж). Цей підстиль обслуговує та регламентує правові та конфліктні відносини: між державою та підприємствами й організаціями всіх форм власності; між підприємствами, організаціями та установами; між державою та приватними особами; між підприємствами, організаціями й установами всіх форм власності та приватними особами; між приватними особами. Реалізується в актах, позовних заявах, протоколах, постановах, запитах, повідомленнях та ін.
Аміністративно-канцелярський використовується у справочинстві. Цей підстиль обслуговує відносини в установах усіх форм власності та приватними особами. Реалізується в різноманітних документах, що регламентують діяльність організацій (у текстах заяв, ділових записок, службових листів, протоколів, розписок, доручень і т. ін.).
Функціонально-стильові особливості фахового медичного мовлення визначаються насамперед взаємодією наукового та ділового стилів мови, уживанням мовних засобів (фахових термінів) високого ступеня стандартизації, точністю формулювань. Тому цілком природно, що наукові терміни перебувають у центрі уваги, коли йдеться про стильові аспекти медичного фахового мовлення. 
Медична лексика є однією з найдавніших фахових термінологій; вона формувалася на власній мовній основі, засвоюючи все те, що на час її творення виробила світова цивілізація. Медична термінологія не є сталою системою, вона живе, змінюється, пристосовується до потреб сучасності. Історія розвитку медицини, зміна наукових поглядів, інтеграція та диференціювання наукових дисциплін, культурні зв'язки, вплив лексико-семантичної системи мови – усе це знайшло відображення в стилістичній неоднорідності медичної термінології. 
Ввважають, що подальший розвиток національної медичної термінології шляхом розширення сфери її функціонування сприяв би стильовому збагаченню українського фахового медичного мовлення в цілому. 
У цивілізованому світі національна мова обслуговує всі сфери життя і, зокрема, медичне фахове спілкування. Тому подібні процеси в українській мові є природними й необхідними, хоча й пов'язані з величезними труднощами, оскільки мова живе за своїми законами. Щоб слово мало довге життя, воно повинно бути милозвучним (тобто вписатися в мелодику певної мови), лаконічним, інформативним, не створювати недоречних асоціацій.
Стилістична неоднорідність певною мірою визначає й характер лексико-семантичних відношень у медичній термінології, зокрема такі явища, як синонімія та паронімія, котрі, на противагу загальній лексичній системі, для термінології небажані: подвійність, множинність називання не є характерною ознакою терміна як мовної одиниці. Однак мовна реальність дає підстави й для інших висновків. Насамперед, не можна поза увагою залишати той факт, що однією з необхідних умов існування синонімів у мові вважається їхня стилістична відмінність. У сфері термінології це безпосередньо пов'язано з наявністю іншомовного відповідника, тобто, коли синонімом до власне українського терміна стає запозичення з іншої мови: адаптація (лат.) – пристосування, анемія(грец.) – недокрів'я, тонус(лат.) – напруження, вібрація (лат.) – коливання, дефект (лат.) – вада тощо. У синонімічній залежності можуть бути як терміни-однослови, так і двослови (біномени): аритмія(грец.) - порушення ритму, ангіостеноз (грец.) – звуження судин. Стилістична зумовленість синонімів, один з яких виник на національній основі, а другий – на іншомовній або за іншомовними моделями - різна. Як правило, національні терміни характерніші для художнього, науково-публіцистичного та розмовного стилів, слова іншомовного походження використовуються в суто науковій та фаховій літературі. Так, наприклад, слово грецького походження апатія вживають в основному в науковій медичній літературі та в процесі фахового спілкування, тим часом як українське слово байдужість переважає в спілкуванні лікаря з пацієнтом з метою уникнення незрозумілої для пересічної людини лексики. 
Синонімічні відношення спостерігаємо також між термінами з відповідними національними та інтернаціональними формантами, зокрема препозитивними. Тут можлива як повна синонімія однокореневих утворень з певними префіксами, так і часткова. Так, наукові терміни з інтернаціональним префіксом анти- (контр-) у ряді випадків синонімічні з термінами, що мають національний префікс проти-. Вони виступають як заперечення всього поняття, названого мотивуючою основою: протизсідальні засоби – антикоагулянти (ті, що перешкоджають зсіданню крові); протиотрута – антитоксини (захисні речовини, що утворюються в організмі при введені в нього отрути бактерійного, рослинного, тваринного походження). Як бачимо, терміни грецького походження та національні в даному випадку повністю синонімічні. На вибір префікса тут впливає характер мотивуючої основи, яка поєднується з автохтонним префіксом, а інтернаціональна – з іншомовним. 
Синонімія спостерігається між термінами з національним префіксом зне- та інтернаціональним де- (дез): дезінфекція (лат.), деконтамінація (знищення збудників інфекційних хвороб у навколишньому середовищі) – знезаражування. Національний та інтернаціональний префікси в даному разі теж синонімічні, до того ж вони мають розгалужене словотворче гніздо: дезінфекція – дезінфікований – дезінфікувальний; знезаражування – знезаражений – знезаражувальний. З українським префіксом не-, що поєднується як з національними, так і з іншомовними основами, у ряді випадків у синонімічні відношення вступають терміни із префіксами а-, ан- грецького та ім-, ін, ір- грецького походження, які найчастіше виступають для передачі значення “заперечення відсутності”. Повна синонімія можлива тут при наявності в одній терміносистемі однокореневих утворень: анормальний (лат.) – ненормальниий; алогічний (грец.) – нелогічний. 
Звертає на себе увагу той факт, що коли в процесі функціонування одне зі слів-дублетів, утворених від запозиченого терміна, поступово виходить із ужитку, то залишається, як правило, те, що сформоване під впливом української традиції словотворення. Саме так із морфологічних дублетів потенційний – потенційнальний зрештою залишилося те, що зазнало впливу досить поширеної в українській мові парадигми на -ійн- (інерційний, еволюційний). 
Стилістичною неоднорідністю позначене й функціонування такого лексичного пласту у фаховій медичній термінології, як пароніми. І хоча серед основних чинників, що визначають особливість медичних паронімів, є семантична зумовленість, вони ніколи не можуть довільно заступати один одного без певних стилістичних настанов. Кожна паронімічна пара, як правило, має свою специфіку, тому при зіставленні паронімів виявляється здатність кожного з них до сполучення з іншими словами. Наприклад, пароніми кривавий – кровний – кров'яний мають спільний корінь кро(и)в- і розрізняються суфіксами -ав-, -и-, -ян-. Слово кривавий вживається насамперед у значенні “залитий кров'ю, пов'язаний з пролиттям крові, жорстокий”. Типові словосполучення кривава земля, дорога, стежка, трава, рука, рана, слід; кривавий злочин, суд, терор, бій; кривава помста: жорстока відплата за вчинені злочини. Інше, переносне значення цього слова – “нажитий важкою працею, добутий потом і кров'ю”. У цьому значенні характерними є словосполучення кривава копійка, хліб, праця; фразеологізми працювати до кривавого поту, кривавим потом умиватися – працювати важко, виснажливо. 
Слово кровний вживається у значенні “той, хто має спільних предків”: кровний брат, кровна рідня, близькість; кровні узи. 
Переносне значення слова: “який ґрунтується на духовній близькості, глибоко когось хвилює”: У такому випадку типовими є словосполучення кровна справа, діло, зв'язок: кровна образа – глибока образа; кровний ворог – непримиренний ворог. 
Обидва названі пароніми, як правило, вживаються в художньому та художньо-публіцистичному стилях, тим часом як слово кров'яний вживається в одному значенні: “який міститься у крові або виник із крові” і слугує виключно науковому стилю, функціонуючи як медичний термін: кров'яні пластинки, кільця; кров'яна плазма, кров'яне живлення, русло. Кров'яний тиск – тиск крові у серцево-судинній системі людини й тварин. 
У подібній стилістичній залежності перебувають і пароніми шкірний – шкіряний (мають спільний корінь - шкір- ; розрізняються суфіксами -н-, -ян-). Шкірний – “який стосується шкіри (шкури) – зовнішнього покриву людини й тварин; пов'язаний з хворобами шкіри”: Корінь та листя чистотілу використовують при лікуванні шкірних захворювань. Протягом свого життя змія кілька разів скидає з себе шкірний покрив, тобто линяє. 
Словосполучення: шкірні судини, подразнення, захворювання. 
Шкіряний - “виготовлений зі шкіри, оздоблений шкірою, призначений для виготовлення шкіри”. Словосполучення шкіряна промисловість, сировина, шкіряні вироби. 
Як бачимо, звукова близькість паронімів сприяє вживанню їх один замість одного. Це може призвести до затемнення змісту всього висловлювання, зробити його незрозумілим для співрозмовника, що є абсолютно неприпустимо, тим паче у сфері наукового, професійно-ділового спілкування. 

Тема № 4. Науковий стиль у фаховому мовленні. Типові конструкції 
в текстах наукового стилю. Структура та види наукового тексту

1. Кількість годин – 2.
2. Обґрунтування теми. Науковий стиль обслуговує науку й належить до книжного стилю літературної мови. Він існує в писемній (наукові праці, дослідження, підручники, дисертації) та усній (доповіді, повідомлення) формах. Культура мовлення майбутнього медика передбачає вміння користуватися науковим стилем.
3. Мета заняття:
- загальна: отримати знання про науковий стиль як один із різновидів книжного стилю літературної мови.
- конкретна: ґрунтовно вивчити особливості наукового стилю, його підстилі, добирати відповідну медичну лексику, грамотно спілкуватися в різних сферах професійної діяльності.
а) знати
- стильові норми;
- мовні засоби наукового стилю;
- правила складання бібліографічного опису;
- правила укладання тексту в науковому стилі;
- підстилі наукового стилю;
- види наукового стилю.
б) уміти
- розрізняти тексти наукового стилю;
- розрізняти медичну наукову термінологію;
- розрізняти власне терміни й номенклатурні назви;
- сформувати вміння застосовувати й розрізняти термінологічні словосполуки.
4. Графологічні структури теми.

5. Матеріальне та методичне забезпечення теми: підручники, методичні вказівки, презентації за темою, інноваційно-інформаційні технології.
6. Матеріали до практичного заняття (зміст заняття):
1.	Загальна характеристика наукового стилю.
2.	Жанри наукового стилю.
3.	Головні застандартовані правила ділового та наукового стилю.
4.	Правила укладання тексту у науковому стилі
5.	Покликання до тексту та правила їх оформлення.
6.	Правила складання бібліографічного опису.
7. Практичні навички з теми.
1. Випишіть словосполучення, що належать до наукового стилю. 
Висловлювати протест, депутатський імунітет, склад речення, велике коло кровообігу, високорозвинена економіка, санітарно-гігієнічний норматив.
2. Запишіть українською мовою стереотипи медичної сфери.
Выздоравливать, прививка, осанка, падать в обморок, искусственный, выносливый.
3. Дайте відповіді на запитання:
Яка функція наукового стилю?
Які різновиди наукового стилю ви знаєте? Охарактеризуйте їх.
Які мовні особливості характерні для наукового стилю? Назвіть їх, наведіть приклади.
4. До поданих ненормативних слів та словосполучень, які вживаються в наукових текстах, доберіть нормативні: відзив, в залежності, заключення, висновки по викладеному, відмінити, в деякій мірі, в кінці кінців, для наглядності, добавити, доказувати, досвід по розробці, задіяти, константувати, між тим, примірний, при наявності, приступати (до чого), навик.
5.Відредагуйте подані речення відповідно до наукового стилю. Виправте помилки.
Перша прем’єра театра сталася на кінець року. Ми за коротенький період часу успіли скінчити будівництво комбіната. Другий бік вулиці був дуже забудований. Свою особисту думку можна виразити на протязі перерива. Нарешті разом з делегацією всі присутні разом пішли у актовий зал. Через три дня у відділення з кадрів поступила моя власноруч написана біографія. У минулому місяці грудні передовим авангардом був Запоріжський філіал. Сьогодня можна в 3 години ночі зупинити два агрегата. Важко рішитись й прийняти це предложення. Фірмі нужний освідченний спеціаліст, щоб в цьому годі не понести великих втрат.
8. Термінологія (ключові слова). Тези, дисертація, реферат, стаття, монографія, підручник, посібник.
9. Запитання до контролю знань.
1. Дайте загальну характеристику науковому стилю.
2. Назвіть жанри наукового стилю.
3. Назвіть головні застандартовані правила наукового стилю.
4. Сформулюйте правила укладання тексту в науковому стилі.
5. За якими правилами складають бібліографічний опис?
10. Література.
1.	ДСТУ 3582-97. Інформація та документація. Скорочення слів в українській мові у бібліографічному описі. Загальні вимоги та правила. 
2.	ГОСТ 7.12-93. Система стандартов по информации, библиотечному и издательскому делу. Библиографическая запись. Сокращение слов на русском языке. Общие требования и правила. 
3.	ГОСТ 7.11-78 . Система стандартов по информации, библиотечному и издательскому делу. Сокращение слов и словосочетаний на иностранных европейских языках в библиографическом описании.
4.	Культура фахового мовлення : навч. посіб. / за заг. ред. Н. Д. Бабич. – Чернівці : Книги – ХХІ, 2006. – 496 с.
5.	Мацюк 3., Станкевич 3. Українська мова професійного спрямування: Навч. посібник. - К.. Каравела, 2006. - 352 с.
6.	Пентилюк М. І. Культура мови і стилістика. – К., 1994. – 240 с.
7.	Юкало В. Я. Культура мови : навч. посіб. для студентів вищих мед. закладів освіти / за ред. Л. В. Струганець. – Тернопіль, 1999. – 77 с.
8.	Мамчур Л. Функціональні стилі мовлення в аспекті сучасного мовознавства // Дивослово. – 2001. - № 12. – С. 32-42.

Методична розробка складена: доц. Фоміна Л. В., доц. Ніколаєва А. О., доц. Калініченко О. В., Скорбач Т. В., Нестеренко А. К.
Методична розробка переглянута і затверджена на засіданні кафедри української мови, основ психології та педагогіки __________________________
З доповненнями (змінами) _____________________________
Завідувач кафедри		__________________		доц. Фоміна Л. В.

Метою наукового стилю є повідомлення, пояснення, тлумачення досягнутих наукових результатів, відкриттів. Сфера використання наукового стилю – наукова діяльність, науково-технічний прогрес, освіта. Основне призначення – викладення наслідків досліджень про людину, суспільство, явища природи, обгрунтування гіпотез, доведення істинності теорій, класифікація й систематизація знань, роз'яснення явищ, активізації інтелекту читача для їх осмислення.
Найпоширеніша форма наукового стилю – монолог.
Науковий стиль властивий таким жанрам: монографія, наукова стаття, дисертація, анотація, рецензія, підручник, лекція.
Монографія – наукова праця (книга), у якій досліджується одна проблема, обмежене коло питань. Монографія передбачає опрацювання великої кількості фактичного матеріалу, переконливих висновків. Автор монографії пропонує власну наукову гіпотезу чи концепцію розв'язання важливої наукової проблеми. 
Стаття – невеликого розміру наукова праця, присвячена певній темі й розрахована на фахівців, які обізнані в тій темі. Друкують наукові статті у фахових часописах або в збірниках наукових праць. Наукові статті бувають повідомлювальні (інформують про нові результати дослідження), оглядові (аналіз подій, явищ тощо, зіставлення їх, виявлення найважливіших напрямів у розвитку науки), аналітичні (усебічний аналіз досить репрезентативних фактів, який виводить на розв'язання наукової проблеми), дискусійні (про спірні питання). Обов'язково мають бути розглянуті теоретичні засади проблеми, зроблені висновки й указана використана наукова література.
Реферат – це короткий виклад великого дослідження (наприклад, автореферат – виклад основного змісту дисертації) або кількох праць з якоїсь наукової проблеми. У процесі його підготовки необхідно опрацювати одне чи кілька джерел, вибрати найцікавіші положення, найяскравіші приклади.
Анотація – стисла характеристика роботи з погляду змісту й призначення.
Дисертація – наукова праця, підготовлена для прилюдного захисту на здобуття вченого ступеня. У дисертаційних дослідженнях відкривають нові напрями в науці, започатковують досі невідомі підходи до розв'язання складної проблеми, вивчають ще невідоме або з'ясовують питання, які забезпечують подальше просування в цій проблемі чи галузі. Дисертація має визначені розмір і чітку структуру, стандартні композиційно-мовленнєві форми, які мають бути наповнені оригінальним змістом дослідження. Наприклад, мовні формули – актуальність теми дослідження зумовлюється…; наукова новизна роботи полягає…; аналіз дає підстави зробити висновок, що… – продовжуються і підтверджуються мовними конструкціями, що містять конкретний зміст дослідження.
Тези є одним із найстійкіших жанрів. Вони мають суворо нормативну змістово-композиційну структуру, у якій виділяються: преамбула, основне теоретичне положення, завершальна теза (висновок). Чітке логічне членування змісту тез підкреслюється рубрикацією, а в деяких випадках – і виділенням абзаців під однією рубрикою.
За змістом тези поділяють на три типи:
1. Тези визначення проблеми (короткий вступ про актуальність теми; огляд існуючих поглядів на проблему чи опис ситуації в предметній галузі; окремі власні думки на цю тему; передбачувані напрями дослідження; висновок).
2. Тези, що висвітлюють результати дослідження (короткий вступ як постановка проблеми; гіпотеза (у випадку експериментального дослідження); перелік застосованих методів; параметри вибірки; власне результати; інтерпретація й висновки).
3. Тези, що репрезентують нову методику роботи (вступ, що описує сферу застосування методики; опис існуючих методик; опис результатів застосування, методику оцінювання ефективності; висновки).
Мовностилістичне оформлення тез також має відповідати нормам наукового стилю. Це, зокрема, висока насиченість висловлювання предметно-логічним змістом, термінами й абстрактними словами, абсолютна недопустимість емоційно-експресивних означень, метафор, інверсій. Тези повинні мати характер модально стверджувального судження чи висновку, а не конкретно-фактологічної констатації. Твердження в тезах мають бути короткими і місткими, обґрунтованим.
Підручник і посібник як жанри науково-навчального підстилю мають багато спільного і відмінного в текстотворенні. До спільних ознак належать: науковість, об'єктивність викладеного матеріалу, відповідність його навчальній програмі, наступність і перспективність у процесі розгортання навчального курсу, доступність подавання матеріалу, спрямована на активізацію мислення, студентів; поступове й послідовне введення термінологічної лексики; суворе дотримання норм української літературної мови; культура й естетика мовлення. Відмінність підручника й навчального посібника стосується способів додавання матеріалу та мовного викладу. Підручник містить весь обов'язковий зміст навчального курсу. Навчальний посібник може розглядати не всі розділи, теми, проблеми, а ті, що, на думку автора, потребують особливої уваги, або містити матеріал ширший, ніж передбачає програма. Часто навчальний посібник є першою спробою підручника й у наступних виданнях трансформується в нього.
Отже, у науковому стилі діють суворі стильові норми, порушення яких свідчить про низький рівень мовно-наукової культури автора. Щоб уникнути цього, необхідно дотримуватися всіх основних вимог стилю й конкретного його жанру.
У зв’язку з ухваленням закону України “Про стандартизацію” [1] та затвердженням “Державної програми розвитку й функціонування української мови на 2004–2010 роки” [2], у стандартах [3, 4] уперше у вітчизняній практиці закріплено систему вимог до стилю українських нормативних документів (НД). Ці стандарти разом із чинним правописом [5] мають стати нормою для розробників НД усіх видів та рівнів приймання. 
Дотримування застандартованих правил, як сказано у вступі до [4], сприятиме: 1) усталюванню однозначності термінів; 2) уніфікуванню мовних засобів, необхідному для внутрімовного гармонізування науково-технічної термінології; 3) шліфуванню українського науково-технічного стилю мовлення. 
А також дасть змогу: 1) полегшити сприймання й розуміння науково, технічного та ділового тексту; 2) впорядкувати й пришвидшити процес узгоджування й удосконалювання української науково-технічної термінології; 3) випрацювати українську термінологію, що відповідатиме традиціям, духові й структурі сучасної української літературної мови; 4) убезпечити від руйнування, відродити й розвивати цілісність та системність української наукової та ділової мови. 
Зауважмо, що ці правила не є нові. Вони ґрунтуються на традиціях української літературної мови, рекомендаціях відомих українських мовознавців [6–13]. 
Головних застандартованих правил ділового та наукового стилю є два й установлено їх в одному з основоположних стандартів національної стандартизації України ДСТУ 1.5 [3], а інші випливають із двох перших і тому підпорядковані їм. 
•	перше головне правило – усі мовні засоби треба вживати відповідно до їхньої прямої (головної) призначеності. 
•	друге головне правило – за наявності двох рівнозначних слів: іншомовного походження й українського, необхідно вживати українське. 
Обидва правила зумовлені тим, що науковий, технічний чи діловий текст повинен бути однозначний і потребувати якнайменше зусиль, щоб його зрозуміти. Адже кожне слово насамперед спричинює асоціацію свого прямого (головного) значення, а переносне випливає лише з аналізу контексту. 
Стосовно першого головного правила нагадаймо пряму (головну) призначеність деяких мовних засобів, які означають: 
-	дієслова недоконаного виду й утворені від них віддієслівні іменники на -ння (-ття) – дію (процес);
-	дієслова доконаного виду й утворені від них віддієслівні іменники на ‑ння (‑ття) – подію;
-	зворотні дієслова на –ся – неперехідну дію;
-	безособова форма дієслова на –но, –то – дію в безособових реченнях;
-	віддієслівні іменники із суфіксами відмінними від ‑ння (‑ття), без суфіксів і на –óвання – предмети, об’єкти, суб’єкти, наслідки, стани тощо, але не дії чи події; 
-	дієприкметники – стан об’єкта дії;
-	дієприслівники – стан суб’єкта дії;
-	віддієслівні прикметники – дійові властивості об’єктів і суб’єктів дії.
Зазначені вище мовні засоби в українській мові становлять добре зіструктуровану словотворчу й поняттєву систему, що свідчить про досконалість мови. 
Правила укладання тексту в науковому стилі
Правила, що випливають із двох головних, подамо відповідно до [3, 4], використавши деякі приклади і формульовання, опубліковані в [3, 4, 19]. 
1. Треба віддавати перевагу природному для української мови дієслівному способові позначання дії (процесів) перед іменниковим, традиційним для російського офіційно-ділового та наукового стилів [3, п. 5.1.2; 4, п. Г.9.1.1]
Однією з основних і безперечних прикмет української мови є вживання зворотів із дієсловом у неозначеній формі й у різних особових формах, а також дієприслівниками, там, де в російській мові, як правило, уживають віддієслівні іменники [6; 7; 11; 13], що можна проілюструвати такими прикладами: 
рос.:	отдать в стирку 	укр.: 	віддати прати 	
 	отдать в чистку 	 	віддати почистити 	
 	требует принятия решительных мер 	 	потребує вжити рішучих заходів 	
 	учиться игре на скрипке 	 	учитися грати на скрипці 	
Тому, викладаючи в НД текст положення чи вимоги, треба скрізь, де це можливо, уникати нагромадження віддієслівних іменників на “-ння”, уживаючи замість них відповідні дієслова [3, п. 5.1.2; 4, п. Г.9.1.1; 7], наприклад: 
Неправильно 	Правильно 	
Вимірювання тиску здійснюється для порівняння ... 	Тиск вимірюють, щоб порівняти ... 	
2. Потрібно уникати мовних конструкцій “дієслово + віддієслівний іменник” [3, п. 5.1.2; 4, п. Д.12] 
Розроблювані НД, навчальні та наукові праці рясніють конструкціями “дієслово + віддієслівний іменник”, у яких дієслово вказує тільки на те, що щось відбувається, а іменник-додаток показує, що саме відбувається [13]. Згідно з [4, п. Д.12; 6; 11; 12] потрібно замість таких конструкцій, уживати природніший для української мови й економніший засіб – дієслово, наприклад:
Мовна конструкція 
“дієслово + віддієслівний іменник”	Дієслово, що її замінює 	
виконувати обчислення 	обчислювати 	
виконувати моделювання 	моделювати 	
здійснювати вимірювання 	вимірювати 	
здійснювати виявлення 	виявляти	
здійснювати контроль 	контролювати 	
забезпечувати безпеку 	убезпечувати 	
займатися досліджуванням 	досліджувати 	

Таблиця 1 
Частина мови 	діє- 	подіє- 	діє- 	подіє- 	Значинá 	
-слово 	прóбувати 	вúпробувати 	випробóвувати 	повипробóвувати 	назва дії/події 	
-іменник 	прóбування 	вúпробування 	випробóвування 	повипробóвування 		
-прикметник 	прóбуваний 	вúпробуваний 	випробóвуваний 	повипробóвуваний 	ознака пасивного дієвого/подієвого стану 	
-прислівник 	прóбуючи 	вúпробувавши 	випробóвуючи 	повипробóвувавши 	ознака активного дієвого/подієвого стану 	
Віддієслівний іменник 	 	вúпроба 
вúпробуваність 	 	 	наслідок, стан 	
	прóбувальник 	 	випробóвувач 
випробнúк 	 	суб’єкт дії 	
	прóба 
прóбуваник прóбуванка 	вúпробуваник  вúпробуванка 	випробóвуваник  випробóвуванка 	 	об’єкт дії 	
Віддієслівний прикметник 	прóбувальний 	 	випробóвчий 
випробóвувальний 	 	ознака властивості суб’єкта дії 	
	 	випробнúй випробóвний 	 	 	ознака властивості об’єкта дії 	
Іменник 	прóбувальність 	 	випробóвчість 
випробóвувальність 	 	властивість суб’єкта дії 	
	 	вúпробність випробóвність 	 	 	властивість об’єкта дії 	
3. Зворотну форму дієслова, відповідно до її прямої призначеності, треба вживати лише на позначення неперехідної дії [3, п. 5.1.2; 4, п. Д.12]
Книжному стилю російської мови притаманне широке вживання пасивних конструкцій з дієсловами на -ся [8], наприклад, институтом выполняется ответственное задание, нами выполняются работы. Цим реченням властиво таке:
Учасник дії 	Відмінок 	Член речення 	Приклад 	
суб'єкт дії 	орудний 	додаток 	институтом; нами 	
об’єкт дії 	називний 	підмет 	задание; работы 	
На штучність і неприродність таких пасивних конструкцій в українських текстах звертали увагу мовознавці [6; 8; 10–12] і радили речення будувати природно – суб'єкт дії повинен бути підметом, об'єкт дії – додатком, а присудок описує дію підмета, спрямовану на додаток. Отже, у наведених вище прикладах ужито зворотну форму дієслова-присудка саме для того, щоб показати напрямок дії, протилежний природному. Виходячи з норм української мови та згідно з [3, пп. 5.1.2, 5.1.9], вимоги потрібно викладати так:
Неправильно 	Правильно 	
Роботи виконуються з використанням засобів вимірювання 	Роботи треба виконувати (виконують), використовуючи засоби вимірювання. 	
Згідно з правилами та нормами наукового стилю української мови, зворотні дієслова потрібно вживати за їх прямою призначеністю лише стосовно неперехідної дії, тобто коли є суб’єкт дії, але немає іншого об’єкта, на який спрямовано дію [3, п. 5.1.2; 4, п. Д.12; 11]: 
Неправильно 	Правильно 	
він змінюється (деформується, нагрівається) кимсь (чимось) 	його змінює (деформує, нагріває) хтось, щось (перехідна дія) 	
	він змінюється (деформується, нагрівається) десь (за певних умов) (неперехідна дія) 	
4.  Безособову форму дієслова на ‑но, ‑то, відповідно до її прямої призначеності, треба вживати лише в безособових реченнях [3, п. 5.1.10; 4, п. Д.12] 
Згідно з [3, п. 5.1.10], потрібно використовувати безособову форму викладання тексту стандарту, яка не потребує означення виконавця дії, а лише наголошує на події, що відбулася, наприклад: застосовано метод, зазначено у настанові тощо. Широке вживання таких безособових конструкцій у ролі присудка є синтаксичною особливістю української мови [7; 8; 10; 11], що відрізняє її від російської мови, де є такі форми (наприклад, сказано – сделано), але вживають їх значно рідше, ніж в українській [7; 10].
По-перше, потрібно пам’ятати, що безособові конструкції на ‑но, ‑то керують іменником у знахідному відмінку без прийменника [11], наприклад, вироблено (що?) новий підхід (новий розв’язок, нову методику). 
По-друге, уживаючи безособові конструкції, автори досить часто роблять помилку, уводячи в речення виконавця дії у формі іменника чи займенника в орудному відмінку [6-9]. Тому хибна така фраза: фахівцем винайдено новий метод дослідження – бо в цьому реченні є виконавець дії – фахівець і це слово стоїть в орудному відмінку. Правильно писати так: фахівець винайшов новий метод досліджування. 
Отже, безособову форму дієслова на ‑но, ‑то можна вживати лише в реченнях, де прямо не зазначено виконавця дії [4, п. Д.12]:
Неправильно 	Правильно	
його змінено (здеформовано, нагріто) кимсь 	його змінив (здеформував, нагрів) хтось	
	його змінено (здеформовано, нагріто) десь (за певних умов)	
Саме виходячи з викладеного правила, у передмові національних стандартів змінено формульовання деяких пунктів (див. [3, п. 4.3]), що мусить стати зразком для розробників НД інших видів та рівнів приймання. 
5. Потрібно розмежовувати засобами української мови дію, подію та наслідок події, уживаючи для них різні віддієслівні іменники, утворені відповідно від дієслів недоконаного та доконаного виду [3, п. 5.1.2, 5.1.4; 4, пп. Г.4.1, Г.9.1, Г.9.2, Г.9.2.1]
З правила 1 не варто робити хибний висновок, ніби віддієслівних іменників не треба вживати зовсім. Їх зазвичай використовують у заголовках, дефініціях, а також у реченнях, де ці іменники виконують функцію підмета або додатка [7]. Тому дуже важливо їх вживати правильно, у тому самому значенні, на відміну від російської мови, що мають дієслова від яких іх утворено. 
Річ у тім, що як в українській [15], так і в російській мові [16] є два види дієслів: недоконаний (рос. несовершенный) та доконаний (рос. совершенный), причому категорія виду притаманна всім дієсловам української та здебільшого російської мови, а дієслова недоконаного та доконаного виду, тотожні за лексичним значенням, утворюють видову пару. 
Кардинальна різниця полягає в побудові віддієслівних іменників. Зазвичай від двох російських дієслів, що утворюють видову пару, можна побудувати тільки один віддієслівний іменник для позначання дії, тоді як від їхніх українських відповідників – два віддієслівні іменники, наприклад, [17, 18]: 
Вид 	Російська мова 	Українська мова 	
Недоконаний (дія) 	изменять → изменение 	змінювати → змінювання 	
Доконаний (подія) 	изменить → изменение 	змінити → змінення 	
Згідно з рекомендаціями [6] та вимогами [3, п. 5.1.4; 4, п. Г.4.1], дію треба позначати віддієслівними іменниками на –ння (–ття), утвореними від дієслів недоконаного виду, подію – віддієслівними іменниками на –ння (–ття), утвореними від дієслів доконаного виду, а об'єкти (наслідок події) – відповідними однокореневими іменниками з іншими суфіксами або без них, наприклад: 
Дія 	Подія 	Наслідок 	
згинання 	зігнення 	згин 	
змінювання 	змінення 	зміна 	
нарізування 	нарізання 	нарізь 	
повертання 	повернення 	поворот 	
розтягування 	розтягнення 	розтяг 	
устатковування 	устаткування 	устатковання 	
Від багатьох видових пар у словниках української мови (наприклад, [14; 18]) зафіксовано три віддієслівні іменники, що позначають дію, подію та наслідок події. Треба правильно вживати ці віддієслівні іменники, розрізняючи їх значення, наприклад:
Російська мова	Українська мова	
Аналоговый сигнал передает информацию за счет непрерывного изменения амплитуды или частоты 	Аналоговий сигнал передає інформацію завдяки неперервному змінюванню (дія) амплітуди або частоти 	
Использованием рационализаторского предложения признается создание или изменение конструкции изделий, технологии производства и применяемой техники или состава материала 	Використанням раціоналізаторської пропозиції визнають створення або змінення (подія) конструкції виробів, технології виробництва та застосовуваної техніки або складу матеріалу 	
Фазовый сдвиг – это изменение фазы сигнала 	Фазовий зсув – це зміна (наслідок події) фази сигналу 	
У термінологічних сполуках, що позначають назви виконавців дії, засобів і способів виконування дії, а також інших характеристик дії, треба завжди вживати іменник (який у словниках подають здебільшого другим), утворений від дієслова недоконаного виду, тобто іменник, що позначає загальну назву дії. Не можна в таких випадках уживати іменники, що позначають подію [4, пп. Г.9.2, Г.9.2.1]. Але саме ці іменники, що позначають подію, слід уживати в словосполуках з деякими іншими іменниками, наприклад:

Дія 	Подія 	
засіб пакування 	свідоцтво про впакування 	
засоби виконування 	звіт про вúконання 	
метод розв’язування 	час (момент) розв’язання 	
настанови щодо впроваджування 	дата впровадження 	
порядок видавання 	рік видання 	
правила приймання 	акт прийняття 	
процедура затверджування 	дата затвердження 	
процедура подавання 	день подання 	
спосіб готування 	довідка про підготування 	
технологія складання 	момент складення 	
тривалість створювання 	момент створення 	
функція перетворювання 	після перетворення 	
Не треба вживати іменників, яких помилково називають українськими віддієслівними, але які утворено не від українських дієслів, а від російських віддієслівних іменників, зокрема управління, падіння, плетіння тощо [20]. 
6. Віддієслівні іменники, що означають дію, потрібно вживати тільки в однині [3, п. 5.1.3; 4, пп. Г.9.2.1]
Оскільки такі іменники є узагальнена назва дії як багаторазової, так і повторюваної, невизначеної ні за кількістю циклів, ні за обсягом, ні за тривалістю, їх треба вживати тільки в однині, наприклад,
Неправильно	Правильно	
прилади для вимірювань	прилади для вимірювання	
засоби нарізувань	засоби нарізування	
для багаторазових згинань	для багаторазового згинання	
Примітка. Терміни-іменники для позначання події можна вживати в множині, якщо обсяг подій якось визначено: серія досліджень теплотривкості, кількість визначень напрямку [4, п. Г.9.1.2]. 
7. Потрібно правильно вживати віддієслівні іменники із суфіксом –к(а) [4, п. Г.9.9]
Згідно з рекомендаціями [6; 12] та вимогами [4, п. Г.9.9] віддієслівні іменники із суфіксом ‑к(а) можна вживати лише на позначення наслідків події, об'єктів, суб'єктів, але їх не можна вживати на позначення дії чи події, наприклад:
Неправильно 	Правильно 	
дія 	дія 	подія 	наслідок події, об’єкт 	
оцінка 	оцінювання 	оцінення 	оцінка 	
викрутка 	викручування 	викручення 	викрутка 	
8. Потрібно правильно вживати іншомовні терміни на –ція, ‑зія, ‑інг, ‑мент [4, п. Г.9.11] 
Слова іншомовного походження збагачують лексику кожної мови, лише тоді, коли немає власного слова для якогось поняття [9; 12]. Тому в [3, п. 5.1.5; 4, п. Г.9.11] зазначено, що у стандарті заборонено вживати іншомовні слова та терміни за наявності рівнозначних слів чи термінів українського походження. Якщо в академічних словниках є слово іншомовного походження й рівнозначне українське, перевагу треба надавати українському слову, наприклад: фактор – чинник. 
Однак, у разі доцільності запозичення, треба підпорядкувати іншомовні слова законам української мови [9]. Зокрема, згідно з вимогами [4, п. Г.9.11], запозичаючи назву дії, треба, насамперед, від іншомовного слова утворити українське дієслово недоконаного виду, а далі всі потрібні похідні слова. Не можна стандартизувати іншомовні іменники для позначання дії, що закінчуються на ‑ція, ‑інг, ‑мент тощо, які не даватимуть змоги розрізняти поняття дії та події і тим руйнуватимуть структуру української мови. Такими іменниками можна позначати інші поняття: наслідки події, об’єкти, суб’єкти тощо, наприклад:

Дія 	Подія 	Наслідок події, об’єкт, суб’єкт 	
ізолювати, 
ізолювання 	заізолювати, 
заізолювання 	ізоляція 	
класифікувати, 
класифікування 	розкласифікувати, 
розкласифікування 	класифікація 	
формувати, 
формування	сформувати, 
сформування	формовання, 
формація	
публікувати, 
публікування 	опублікувати, 
опублікування 	публікація 	
9 . Назви учасників дії (суб’єктів та об’єктів) треба позначати іменниками [4, п. Г.9.9]
На відміну від російської мови, яка для назв учасників дії широко вживає прикметники (дієприкметники), що набули функції іменника, українська мова надає перевагу іменникам:
Російська мова 	Українська мова 	
прибывший 	прибулець 	
вычитаемое 	від’ємник 	
нарочный 	посланець 	
поступающий 	вступник 	
ссыльный 	засланець 	
трудящийся 	трудівник 	
Таку тенденцію зафіксовано в [4, п. Г.9.9], де не рекомендовано вживати прикметники (дієприкметники) в іменниковому значенні та запропоновано замінити деякі з них, наприклад:
Не рекомендовано 	Рекомендовано 	
складова 	складник 	
10. Потрібно вживати за прямою призначеністю віддієслівні прикметники та дієприкметники [4, пп. Г.9.3 – Г.9.8] 
Дійові властивості (тобто здатність або призначеність бути учасником дії) українська мова, на відміну від російської, ніколи не позначає дієприкметниками, а зазвичай використовує для цього віддієслівні прикметники, утворені за допомогою таких суфіксів:
Вид властивостей 	Суфікси 	Приклади 	
Дійові властивості суб'єктів дії 	‑льн(ий)	вимірювальний прилад 	
	‑івн(ий) 	гальмівний пристрій 	
	‑ч(ий)	виконавчий орган 	
Дійові властивості об'єктів дії 	‑н(ий)	змінний тиск 	
	‑овн(ий)	виліковна хвороба 	
	‑енн(ий)	здійсненна процедура 	
	‑анн(ий)	здоланна перешкода 	
Дійові властивості учасників неперехідної дії 	‑к(ий)	летка олія 	
	‑лив(ий)	мінливий відтінок 	
	‑уч(ий)	плавучий док 	
Увага! Не можна дійові властивості суб'єктів дії та учасників неперехідної дії позначати активними дієприкметниками, наприклад [4, п. Г.9.6]:
Неправильно 	Правильно 	
ріжучий інструмент	різальний інструмент	
плаваючий док	плавучий док 	
Ознаки стану, спричиненого перебуванням (перебуттям) учасником дії, треба позначати іншими засобами – пасивними дієприкметниками або підрядними реченнями. Треба мати на увазі таке: 
- лексико-граматичною особливістю сучасної української мови є повна відсутність у ній активних дієприкметників теперішнього часу [6; 9; 12]. Тому кальки на зразок працюючі в цеху агрегати, наявні в деяких НД, помилкові – натомість потрібно вживати підрядні речення; 
- в українській мові є два види пасивних дієприкметників із суфіксами ‑н(ий), ‑т(ий), утворені від основи інфінітива недоконаного та доконаного виду відповідно [6], які треба чітко розрізняти та правильно вживати: 
1) дієприкметниками недоконаного виду треба позначати ознаки стану об'єктів, спричиненого спрямованим на нього дíянням суб'єктів (перехідною дією); 
2) дієприкметниками доконаного виду треба позначати ознаки стану об'єктів, спричиненого спрямованим на нього подíянням суб'єктів (перехідною подією). 
Ознаки стану об'єктів, спричиненого спрямованим на нього 	
дíянням суб'єктів 	подíянням суб'єктів 	
змінюваний тиск 	змінений тиск 	
виліковувана хвороба	вилікувана хвороба	
коригований напрям	скоригований напрям	
деформоване тіло	здеформоване тіло	
митий ґрунт	вимитий ґрунт	
Отже, українська мова має ефективні засоби, щоб розрізняти дійові властивості та ознаки стану учасників дії:
Вид дії 	Дійові властивості 	Ознаки стану учасника дії 	
Перехідна дія 
(дія суб’єкта 
на об’єкт) 	зчитувальний пристрій
(рос. считывающее устройство) 	абонент, який викликає 
(рос. вызывающий абонент) 	
	виліковна хвороба 
(рос. излечимая болезнь) 	вилікувана хвороба 
(рос. излеченная болезнь) 	
		виліковувана хвороба 
(рос. излечиваемая болезнь) 	
Неперехідна дія 	самозавантажний драйвер
 (рос. самозагружающийся драйвер) 	країна, яка (що) розвивається 
(рос. развивающаяся страна) 	
Згідно з вимогами [4] треба уживати за призначеністю спільнокореневі віддієслівні прикметники та дієприкметники: 
Віддієслівні прикметники, що означають призначеність чи здатність суб’єкта виконувати дíяння (перехідну дію) 	Дієприкметники, що означають стан об’єкта, спричинений спрямованим на нього 	Віддієслівні прикметники, що означають призначеність чи здатність об’єкта піддаватися дíянню (перехідній дії) 	
	дíянням
(перехідною дією) 	подíянням
(перехідною подією) 		
відтворювальний 	відтворюваний 	відтворений 	відтворний 	
коригувальний 	коригований 	скоригований 	скориговний 	
модифікувальний 	модифікований 	змодифікований 	змодифіковний 	
напружувальний 	напружуваний 	напружений 	напружний 	
оброблювальний 	оброблюваний 	оброблений 	обробний 	
обслуговувальний 	обслуговуваний 	обслугований 	обслуговний 	
ремонтувальний 	ремонтований 	відремонтований 	відремонтовний 	
Покликання до тексту та правила їх оформлення.
Покликання – це текст, що розміщується в кінці сторінки й відмежовується від основного тексту горизонтальною рискою. Біля слова чи вислову, які вимагають пояснення або коментаря, ставиться знак покликання (цифра з дужкою чи без неї або зірочка), який повторюється на початку самого покликання.
Знак "зірочка" використовується тоді, коли покликань у роботі небагато і розміщуються вони переважно по одній на сторінці.
Якщо використовуються арабські цифри як знак покликання, то його нумерація може бути сторінковою (у межах однієї сторінки) чи наскрізною (через усю роботу).
Знаки покликань повинні бути однотипними в межах однієї роботи. Цифри й зірочки пишуться біля слова вгорі, без відступу між словом і знаком, проте після покликання відступ обов'язковий. Розділові знаки ставляться після знака покликання.
Правила оформлення тексту покликання:
І. Основний текст відділяється від тексту покликання горизонтальною рискою в 15 знаків.
2. Відокремлювальна риска відділяється від основного тексту півтора або двома інтервалами залежно від того, з яким інтервалом написано сам текст.
3. Текст покликання відділяється двома інтервалами від відокремлювальної риски.
4. Текст покликання пишеться через один інтервал з абзацу.
5. Якщо на сторінці декілька покликань, то кожне відділяють двома інтервалами.
6. Усі покликання друкуються на тій сторінці, якої вони стосуються. Не бажано розривати покликання та переносити їх на іншу сторінку.
Наприклад:
Можна прекрасно знати мовний етикет, досконало володіти засобами діалектики й еристики, розумно й переконливо говорити про суть речей, але водночас не справляти належного враження на співрозмовника чи аудиторію. Це може статися через порушення норм літературного мовлення.
Отже, "без культури мовлення, насамперед дотримання його нормативності, не може бути повновартісним ні етикетне мовлення, ні спілкування загалом".
Правила оформлення бібліографії.
Бібліографія – це список літератури з певного питання. У книзі бібліографія слугує для поглиблення і розширення знань читачів з певної галузі науки або техніки, якій присвячено основний зміст книги.
Розрізняють бібліографію:
1) реєстраційну – знайомить читача з назвами усіх книг з конкретного питання;
2) рекомендаційну – містить назви книг, які автор радить прочитати;
3) як список використаної літератури – містить перелік книг, на які посилається автор.
Вибір автором певного типу бібліографії залежить від характеру й призначення видання.
Способи розташування бібліографічних відомостей
Порядок розміщення назв книг у списках літератури може бути алфавітним, хронологічним, тематичним. Усередині тематичних рубрик слід дотримуватися алфавітного або хронологічного принципу розташування назв.
Список літератури може записуватися двома способами:
1) перший рядок назви книги пишеться від лівого поля без абзацу, а другий і наступні рядки – з абзацу, наприклад: 
Бондар Д.Д. Практикум з металооброблення: Навч. посіб. – Донецьк: Майстер, 1991. – 130 с;
2) перший рядок назви книги пишеться з абзацу, а другий і наступні рядки – від лівого поля без абзацу, наприклад:
Томан І. Мистецтво говорити: Пер. з чес. – 2-ге вид. – К.: Політвидав України, 1989.  – 298 с, іл.
Перевага частіше надається другому способу.
Список літератури, вміщений у кінці книги, пишеться через два інтервали. Бібліографічне посилання, вміщене в кінці сторінки, оформляється як покликання.
Правила складання бібліографічного опису
Бібліографічний опис – це сукупність бібліографічних відомостей про документ, його складову частину чи групу документів, які наведені за певними правилами, необхідні та достатні.
Для уніфікації складання бібліографічного опису на міжнародному рівні, забезпечення можливості обміну результатами каталогізації розроблено новий національний стандарт ДСТУ ГОСТ 7.1:2006 "Бібліографічний запис. Бібліографічний опис. Загальні вимоги та правила складання", який набув чинності 1 липня 2007 року. 
Він є базовим для системи стандартів, правил, методичних посібників зі складання бібліографічного опису. Дані для складання описів беруться безпосередньо з видання. Опис складається з обов'язкових елементів: основний заголовок, автори, повторність видання, рік видання, обсяг. На каталожній картці в лівому верхньому кутку розташовується шифр, що визначає місце книги на полиці. Чисельник дробу позначає відділ класифікації до якого книга відноситься по змісту. Знаменник – авторський знак, умовна позначка першого складу прізвища автора або першого складу назви книги. Центральною складовою бібліографічного опису є бібліографічний запис.
Введення в дію нового стандарту з бібліографічного опису ДСТУ ГОСТ 7.1:2006. Основні відмінності від ГОСТ 7.1.–84. Нові правила бібліографічного опису.
1.	Бібліографічний опис складається мовою документа.
2.	Джерела відомостей для опису: титульний аркуш, зворотна сторона титульного аркуша, обкладинка, остання сторінка. 
3.	Опис складається з елементів, що об’єднані в області й наведені в певній послідовності.  Після області  назви всі області  відокремлюються одна  від одної крапкою та тире (. – ). 
4.	Для кожної області опису певного виду документів визначено приписане (основне) джерело інформації – одне або декілька (наприклад, для заголовка та відомостей про відповідальність приписаними джерелами інформації є: титульний аркуш - для книг, перша та остання шпальти – для газет, титульний екран, етикетка та наклейка і т. ін.). Відомості, запозичені не з приписаного джерела інформації, наводять в квадратних дужках, наприклад: /  Н. Мазняк ; за ред. Ш. Аванс ; [пер. з англ. І. І. Вікторової] / [А. Федоров, Б. Пашук, Я. Петрова]/ [укл. А. Ярошко ; редактори: В. Попов, С. Бєлова] 
5.	Бібліографічні відомості зазначають в описі в тому вигляді, у якому вони наведені в джерелі інформації. 
6.	З великої літери починають перше слово кожної області, а також перше слово наступних елементів: загального позначення матеріалу: та будь-яких заголовків в усіх областях описів. Всі інші елементи записують з малої літери. Приклад: Вітаміни [Електронний ресурс] : підручник / за ред. О. Мишо 
7.	Числівники в описі наводять в тій формі, в якій вони представлені у виданні (римські, арабські, у словесній формі). Числівники, що позначають том, випуск, частину, номер, сторінки – завжди записують арабськими цифрами без нарощування відмінкового закінчення: Вип. 1; В 2 т. ; Т. 3 ; Ч. 5 ; С. 12-16 ; 241 с. Римські цифри та числівники в словесній формі заміняють на арабські цифри також при позначенні кількості класів чи курсів навчальних закладів; порядкових номерів видань; року або дат виходу, розповсюдження документу: заявл. 18.12.00; опубл. 10.03.01; введ. 2002-07-01. Порядкові числівники наводять з нарощуванням закінчень за правилами граматики мови: 2-е вид.; 3-тє вид.; 2-й курс. 
8.	Скорочення слів в описі відбувається згідно з такими стандартами: 
•	ДСТУ 3582-97. Інформація та документація. Скорочення слів в українській мові в бібліографічному описі. Загальні вимоги та правила; 
•	ГОСТ 7.12-93. Система стандартов по информации, библиотечному и издательскому делу. Библиографическая запись. Сокращение слов на русском языке. Общие требования и правила. 
•	ГОСТ 7.11-78 . Система стандартов по информации, библиотечному и издательскому делу. Сокращение слов и словосочетаний на иностранных европейских языках в библиографическом описании.
Не можна скорочувати перші три слова в назві. Частина довгої назви може бути пропущена, а пропуск позначений трьома крапками (...).
Уніфіковані форми скорочень російською та латинською мовами: 
и другие (et alii) – и др. (et. al.);
и так далее (et cetera) – и т. д. (etc.);
то есть (id est) – т. е. (i. e.);
без места (sine loco) – б. м. (s. l.);
без издателя (sine nomine) – б. и. (s. n.). 
9.	Для більш чіткого розділення областей та елементів, а також для розрізняння приписаної та граматичної пунктуації застосовують пробіли в один друкований знак перед та після приписаного знаку. Виключення складають крапка та кома – пробіли ставлять тільки після них. Круглі та квадратні дужки розглядають як єдиний знак, тому пробіл ставлять тільки перед та після дужки. Приклад: Бойко, Р. Г. Петровские звоны [Ноты] : (Юность Петра) : муз. ил. к рус. истории времен Петра Первого / Ростислав Бойко. – М. : Композитор, 2001. – 96 с.
Зразки бібліографічних записів
Згідно з ДСТУ ГОСТ 7.1-2006. СІБВС. Бібліографічний запис. Бібліографічний опис. Загальні вимоги та правила складання. 
Назва видання 	Зразок опису 	
Книга одного автора 	Задоя А. О. Мікроекономіка : курс лекцій та вправи / А. О. Задоя. – 4-те вид. – К. : Знання, 2005. – 211 с. 	
Книга двох авторів 	Єрмоленко М. М. Аналіз і оцінка інвестиційних проектів : навч. посібник / М. М. Єрмошенко, І. О. Плужников ; Нац. акад. упр. – К. : Нац. акад. упр., 2006. – 155 с. 	
Книга трьох авторів 	Клебанова Т. С. Эконометрия : учеб. пособие / Т. С. Клебанова, Н. А. Дубровина, Е. В. Раевнева ; Харьк. нац. экон. ун-т. – Х. : ИД "Инжэк", 2005. – 156 с. 	
Книга чотирьох авторів 	Організація ветеринарної справи / В. О. Бусол, А. Ф. Євтушенко, Д. І. Бондаренко, В. А. Ситнік. – К. : КОВПЦ "Златояр", 2005. – 345 с. 	
Книга, що має більш ніж чотири автори 	Методы и модели оптимального управления в экономике : учеб. пособие / Т. С. Клебанова, Н. А. Дубровина, О. Ю. Полякова [и др.] ; Харьк. нац. экон. ун-т. – Х. : ХНЭУ, 2005. – 235 с. 	
Збірник наукових праць 	Науковий вісник Нац. аграр. ун-ту : зб. наук. пр. № 6. – К. : НАУ, 1998. – 168 с. 	
Окремий том багатотомного видання 	Металловедение и термическая обработка стали. В 3 т. Т. 2. Основы термической обработки : справочник / М. Л. Бернштейн, Б. С. Бокштейн, С. З. Бокштейн [и др.]. – 3-е изд., перераб. и доп. – М. : Металлургия, 1983. – 367 с. 	
Автореферат дисертації 	Прокопенко Л. С. Бібліографічна секція Міжнародної федерації бібліотечних асоціацій та закладів як осередок дослідження національної бібліографії (1965-2002 рр.) : автореф. дис. ... канд. іст. наук : 07.00.08 / Л. С. Прокопенко ; Київ. нац. ун-т культури і мистецтв. – К., 2004. – 18 с. 	
Авторське свідоцтво 	А. с. 1007970 СССР, МКИ В 25 J 15/00. Устройство для захвата неориентированных деталей типа валов / В. С. Батулин, В. Г. Кемайкин (СССР). – № 330585/25 ; заявлено 23.11.81 ; опубл. 30.08.83, Бюл. № 12. – 2 с.	
Патент 	Пат. 4601572 США, МКИ G 03 В 27 / 74. Microfilming system with zone controlled adaptive lighting / Wise David S. (США) ; McGraw-Hill Inc. – № 721205 ; заявл. 09.04.85 ; опубл. 22.06.86 ; НКИ 355/68. – 3 с. 	
Стандарт 	ГОСТ Р 517721-2001. Апаратура радиоэлектронная бытовая. Входные и выходные параметры и типы соединений. Технические требования. – Введ. 2002-01-01. – М. : Изд-во стандартов, 2001. – 27 с. 
Издания. Международная стандартная нумерация книг : Гост 7.53-2001. – Взамен ГОСТ 7.53-86 ; введ. 2002-07-01. – Минск : Межгос. совет по стандартизации, метрологии и сертификации ; М. : Изд-во стандартов, 2002. – 3 с. 	
Електронні ресурси: Віддалені ресурси 
Локальні ресурси 	 Прокопенко Л. С. Бібліографічна секція Міжнародної федерації бібліотечних асоціацій та закладів як осередок дослідження національної бібліографії (1965-2002 рр.) [Електронний ресурс] : автореф. дис. ... канд. іст. наук : 07.00.08 / Київ. нац. ун-т культури і мистецтв. – Електрон. дан. (1 файл). – К., 2004. – 18 с. – Режим доступу : http: //www.nbuv.gov.ua/ard/2004/04plsdnb.zip. – Назва з екрана. 
Технологии информационного общества и культура [Электронный ресурс] : Международные конференции и проекты / Центр ПИК. – Электрон. дан. – М., 2004. – 1 электрон. опт. диск. – Загл. с этикетки диска. 	
Складові частини документів: 	
Глава	Ремизов К. С. Нормирование труда / Ремизов К. С. // Справочник экономиста по труду. – М., 1982. – Гл. 1. – С. 5–58. 	
Стаття з журналу 	Павленко С. Ефективність бровермектину-гранулята при інвазійних хворобах водоплавних птахів / С. Павленко, А. Березовський // Ветеринарна медицина України. – 2005. – № 11. – С. 12–13. 
 Скрипаль І. Г. Описи видів прокаріотів: проблема, вимоги, шляхи вирішення / І. Г. Скрипаль, І. О. Баркова // Мікробіологічний журнал. – 2005. – Т. 67, № 6. – С. 3–11. 	
Стаття з газети:
•	газета до 8 сторінок 
•	газета більше ніж 8 сторінок	Індекс інфляції // Слобідський край. – 2007. – 6 січня. 
Литвицький В. Від інфляційного компромісу до антиінфляційного консенсусу / Володимир Литвицький // Урядовий кур’єр. – 2007. – 16 січня. – С. 7. 	
Стаття із збірки 	Апатенко В. М. Иммунная защита при паразитоценозах / В. М. Апатенко // Підвищення продуктивності с.- г. тварин : зб. наук. праць ХДЗВА. – Х., 2006. – Т. 16. – С. 425–428. 	
Висновки:
1. Усі викладені вище правила добре відомі, їх виведено з традицій української народної мови [6]. Якщо народна мова через невелику потребу вживала деякі з цих засобів рідко (особливо це стосується слів, що описують процеси), то в діловій та науково-технічній мові доцільно їх активно використовувати. Згідно з [3, п. 5.1.1, 5.1.6], розробникам НД треба користуватися усталеною лексикою, наявною в академічних словниках, застандартизованою науково-технічною термінологією, установленою стандартами на терміни і визначення понять. Якщо потрібних слів (термінів) немає, їх можна утворити за правилами українського словотворення, зокрема наведеними в [4]. 
2. Зважаючи на те, що багато раніше розроблених чинних термінологічних стандартів не відповідають вимогам Додатків Г і Д [4], у п. 7.4.9.2 цього стандарту визначено процедуру використання попередніх термінологічних напрацювань, а саме дозволено, за потреби, виправляти їх граматично і стилістично, додавши, чи змінивши ознаки, що розкривають зміст поняття. Зміни в такому разі, не повинні порушувати змісту і обсягу поняття. 
3. Щоб перейти на природний для української мови стиль, розробникам НД потрібно подолати психологічну залежність насамперед від російськомовного способу мислення, що є причиною переважної більшості помилок. 
4. Система правил українського ділового та наукового стилю, викладена в [3, 4] та зреалізована розробниками комплексу основоположних стандартів національної стандартизації, є дороговказом для всіх, хто пише українською мовою НД, ділові та наукові тексти. Адже від мови НД усіх видів та рівнів приймання багато залежить, чи фахова українська мова вдосконалюватиметься й збагачуватиметься, чи, – як іноді, на жаль, трапляється, – примітивізуватиметься та засмічуватиметься. 
Тема № 5. Культура писемного ділового мовлення: загальна характеристика

1. Кількість годин – 2.
2. Обґрунтування теми. Документи використовують у різних галузях людської діяльності і ділянках знань, сферах життя. Культура писемного ділового мовлення – невід’ємна риса сучасного фахівця, адже наше сьогодення вимагає від кожного не тільки високої культури спілкування, службової поведінки, а й високої культури писемної ділової мови. 
3. Мета заняття:
- загальна: ознайомити студентів з поняття «документ», вимогами щодо його оформлення..
- конкретна: засвоїти теоретичні питання щодо загальної характеристики офіційно-ділового стилю.
а) знати:
- функції документів;
- визначення понять «документ», «документалістика», «діловодство»;
- групи документів.
б) уміти:
- оформляти різні види документів;
- правильно оформляти документи.
4. Графологічні структури теми.

5. Матеріальне та методичне забезпечення теми: підручники, методичні вказівки, презентації за темою, інноваційно-інформаційні технології.
6. Матеріали до практичного заняття (зміст заняття):
1. Загальна характеристика офіційно-ділового стилю.
2. Документ. 
3. Функції документа.
4. Призначення і критерії класифікації документів. Групи документів.
7. Практичні навички з теми.
1. Укажіть на різницю між поняттями „документалістика” та „справочинство”.
2. Продовжіть речення:
Простим називається текст документа, що__________________
Складний текст − це текст, який___________________________
Прямий порядок розташування логічних елементів – це____________
Порядок розташування логічних елементів, при якому ______________, називається зворотним___________.
3. Складіть речення із поданими словосполученнями. У яких документах їх можна використати?
Відповідно до постанови міністерства; відчуваючи гостру потребу; нагадуємо Вам; комісія для складання резолюції; після закінчення строку навчання; з багатьох причин, наказ по університету; як виняток.
4. Продовжіть речення:
Абзац − це...
Типовий абзац має три частини...
Середня довжина абзацу має бути...
5. Виправте помилки в оформленні:
Навч. пос. Ділова українська мова / О. Д. Горбул та інші; За ред О. Д. Горбула. 4-те. Вид., випр, − К.; Т-во „Знання” 2004. − 222с.
8. Термінологія (ключові слова). Документ, документалістика, діловодство, офіційно-діловий стиль.
9. Запитання до контролю знань.
1. Дайте характеристику офіційно-ділового стилю.
2. Що таке документ?
3. Назвіть загальні функції документів.
4. Назвіть специфічні функції документів.
5. Що вивчає діловодство?
6. Що вивчає документалістика?
7. Назвіть критерії класифікації документів.
8. Назвіть групи документів.
10. Література.
1.	Шутак Л. Б., Навчук Г. В., Ткач А. В. Українська мова професійного спрямування : навч. посіб. для студентів вищих медичних навч. закладів освіти І-ІV рівнів акредитації / за ред. Г. В. Навчук. – Чернівці, 2008. – 444 с.
2.	Золотухін Г.О., Литвиненко Н.П., Місник Н.В. Фахова мова медика : підруч. К. : Здоров'я, 2002. – 392 с. – С. 5 – 15.
3.	Гуць М., Олійник І., Ющук І. Українська мова у професійному спілкуванні. – К. : ВееZоne, 2004.
4.	Литвиненко Н.П., Місник Н.В. Українська медична термінологія у фаховій мові лікаря. - К.. Книга плюс, 2001 - 176 с.
5.	Кисіль Г. Г., Чорногуз О. Ф. Професійне мовлення медиків. – К. : Медицина, 2012. – 440 с.

Методична розробка складена: доц. Фоміна Л. В., доц. Ніколаєва А. О., доц. Калініченко О. В., Скорбач Т. В., Нестеренко А. К.
Методична розробка переглянута і затверджена на засіданні кафедри української мови, основ психології та педагогіки __________________________
З доповненнями (змінами) _____________________________
Завідувач кафедри		__________________		доц. Фоміна Л. В.

Офіційно-діловий стиль – це мова ділових паперів: розпоряджень, постанов, програм, заяв, автобіографій, резолюцій, протоколів, указів, актів, законів, наказів, анкет, розписок та ін. основна функція офоційно-ділового стилю – інформативна (повідомлення). Сфера вживання ділового стилю зумовлює його жанрову розгалуженість, більшість жанрів ділового мовлення відображає соціальне спілкування. Власне, функція офіційно-ділового стилю полягає в тому, що він надає висловлюванню характер документа, а відображеним у ньому різним сторонам людських стосунків – офіційно-ділового забарвлення.
Документ – основний вид офіційно-ділового стилю. Документи використовуються в різних галузях людської діяльності, ділянках знань, сферах життя. Вони є об'єктом дослідження різних наукових дисциплін, тому поняття "документ" багатозначне й залежить від того, у якій галузі й для чого він використовується.
З латинської documentum означає взірець, посвідчення, доказ. Енциклопедичний словник трактує документ як:
1) письмовий акт, здатний служити доказом юридичних відносин або юридичних фактів, що спричиняють правові наслідки;
2) офіційне посвідчення особи (паспорт, трудова книжка тощо);
3) достовірне історичне письмове джерело;
4) матеріальний об'єкт, у якому міститься певна інформація (наприклад, перфораційна картка).
Автори "Універсального довідника-практикуму з ділових паперів" тлумачать документ як засіб фіксації певним чином на спеціальному матеріалі інформації про факти, події, явища об'єктивної дійсності та розумової діяльності людини.
Отже, документ – це результат відображення конкретної інформації на спеціальному матеріалі за визначеним стандартом чи формою.
Наукова дисципліна, яка вивчає структуру та властивості документальної інформації, розвиток форм документів, методи й засоби автоматизованої обробки, зберігання, пошуку й використання їх, називається документалістикою.
Під діловодством (справочинством) розуміють діяльність, яка охоплює питання документування й організації роботи з документами в процесі здійснення управлінських дій.
Документи мають правове значення, оскільки є засобом засвідчення та доведення певних фактів. Вони також використовуються як джерела та носії інформації. А в управлінській діяльності документ виступає як предмет і як результат праці. Так, планування відбувається за допомогою різних планів; облік – у вигляді складання й обробки статистичної бухгалтерської та оперативно-технічної документації; інструктування – шляхом видання інструкцій, методичних вказівок; контроль – збиранням відомостей (письмово) і виданням вказівок тощо.
Отже, документація використовується як спосіб і засіб реалізації функцій, покладених на управлінський апарат.
Функції документа
У соціальному плані будь-який офіційний документ по-іфункціональний, тобто одночасно виконує декілька функцій, що й дозволяє йому задовольняти різноманітні людські потреби.
До загальних функцій документа належать: 
Інформаційна – будь-який документ створюється для збереження інформації, оскільки необхідність її зафіксувати – причина укладання документа.
Соціальна – документ є соціально значущим об'єктом, оскільки його поява спричинена тією чи іншою соціальною потребою.
Комунікативна – документ виступає як засіб зв'язку між окремими елементами офіційної, громадської структури (закладами, установами, фірмами тощо).
Культурна – документ є засобом закріплення та передавання культурних традицій, що найкраще простежується на великих комплексах документів (науково-технічної сфери), де знаходить відображення рівень наукового, технічного й культурного розвитку суспільства.
До специфічних функцій документа належать:
Управлінська – документ є інструментом управління; ця функція притаманна низці управлінських документів (плановим, звітним, організаційно-розпорядчим та ін.), які спеціально створюються для реалізації завдань управління. 
Правова – документ є засобом закріплення і змін правових норм та правовідносин у суспільстві; ця функція є визначальною в законодавчих та правових нормативних актах, що створюються з метою фіксації правових норм і правовідносин, а також будь-які документи, які набувають правової функції тимчасово (для використання як судовий доказ).
Історична – коли документ є джерелом історичних відомостей про розвиток суспільства; цієї функції набуває певна частина документів лише після того, як вони виконають свою оперативну дієву роль і надійдуть до архіву на збереження.
Призначення та критерії класифікації документів. Групи документів.
Будь-який документ є складовою частиною (елементом) відповідної системи документації.
Система документації – це сукупність певних документів, взаємопов'язаних за ознаками походження, призначення, виду, сфери діяльності та єдиних вимог до їх оформлення (укладання).
Офіційні (службові) документи залежно від сфери їх застосування та функціонування поділяються на управлінські, наукові, технічні (конструкторські), технологічні, виробничі й ін. Але лише управлінські документи забезпечують порядок управління об'єктів як у межах усієї держави, так і в окремій організації.
Основними комплексами всієї документації є:
- організаційно-правова документація;
- планова документація;
- інформаційно-довідкова й довідково-аналітична документація;
- звітна документація;
- документація щодо особового складу (кадрова);
- фінансова документація (бухгалтерський облік та звітність);
- документація з матеріально-технічного забезпечення;
- договірна документація;
- документація з документаційного та інформаційного забезпечення діяльності закладів.
Крім зазначених, є ще спеціалізована (відомча) документація, яка відображає діяльність конкретного закладу (медична, військова, театральна та ін.).
Найважливішою класифікаційною ознакою документа є його зміст, зокрема відношення зафіксованої в ньому інформації до предмета чи до напряму діяльності. Відповідно до цього виділяють різні види документів за ознаками класифікації та групами (табл. 1).
№ з/п	Ознаки класифікації	Групи документів	
1.	За найменуванням	Заява, лист, телеграма, довідка, інструкція, службова записка, протокол та ін.	
2.	За походженням	Службові (офіційні) й особисті. Службові документи створюються організаціями, підприємствами та службовими особами, які їх представляють. Вони оформляються в установленому порядку. Особисті документи створюються окремими особами поза сферою їх службової діяльності.	
3.	За місцем виникнення	Внутрішні, зовнішні. До внутрішніх належать документи, що мають чинність лише всередині тієї організації, установи чи підприємства, де їх складено. До зовнішніх належать ті документи, які є результатом спілкування установи з іншими установами чи організаціями.	
4.	За призначенням	Щодо особового складу (особові офіційні документи), кадрові, довідково-інформаційні, обліково-фінансові, господарсько-договірні, організаційні, розпорядчі.	
5.	За напрямом	Вхідні, вихідні.	
6.	За формою	Стандартні (типові) й індивідуальні (нестандартні).
Стандартні – це документи, які мають однакову форму й заповнюються в певній послідовності й за обов'язковими правилами (типові листи, типові інструкції, типові положення). Індивідуальні документи створюються в кожному конкретному випадку для розв'язання окремих ситуацій, їх друкують або пишуть від руки (протоколи, накази, заяви).	
7.	За терміном виконання	Звичайні безстрокові, термінові, дуже термінові.
Звичайні безстрокові – це такі, що виконуються в порядку загальної черги. Для термінових установлено строк виконання. До них зараховують також документи, які є терміновими за способом відправлення (телеграма, телефонограма). До дуже термінових належать документи, які мають позначення "дуже терміново".	
8.	За ступенем гласності	Для загального користування, службового користування, таємні, цілком таємні.	
9.	За стадіями створення	Оригінали, копії.
Оригінал – це основний вид документа, перший і єдиний його примірник. Він має підпис керівника установи, і в разі потреби його засвідчено штампом і печаткою. Копія – це точне відтворення оригіналу. На копії документа обов'язково робиться помітка вгорі праворуч "копія". Різновидами копії є відпуск, витяг, дублікат.
Відпуск – повна копія відправленого із установи документа, яка залишається у відправника. Коли виникає потреба відтворити не весь документ, а лише його частину, робиться витяг.
Дублікат – це другий примірник документа, виданий у зв'язку з втратою оригіналу. В юридичному відношенні оригінал і дублікат рівноцінні.	
10.	За складністю (кількістю відображених питань)	Прості, складні.
Прості – відображають одне питання, складні – декілька.	
11.	За терміном зберігання	Тимчасового (до 10 років), тривалого (понад 10 років), постійного зберігання.	
12.	За технікою відтворення	Рукописні, відтворені механічним способом.	
13.	За носієм інформації	На папері, диску, фотоплівці, магнітній стрічці, перфострічці, дискеті.	

Тема № 6. Вимоги до складання та оформлення адміністративно-канцелярських документів
1. Кількість годин – 2.
2. Обґрунтування теми. Живучи в суспільстві, люди не можуть постійно не обмінюватися інформацією, не можуть не фіксувати її в просторі. Деяку інформацію потрібно зберігати в часі, упродовж десятиліть, століть тощо. Носіями інформації є документи. Кожен вид документа має свої особливості. Однак усі документи в апараті управління за функціональним призначенням розподіляються на групи. Переважна більшість документів, що відправляються з установ та спрямовуються до них, є інформаційно-довідковими. Вони містять інформацію про фактичний стан справ у закладах, який є підставою для прийняття розпорядчих документів. Вони носять допоміжний характер відповідно до організаційно-розпорядчої документації, не обов’язкові для виконання на відміну від них. Інформація, що міститься в них, може спонукати до дії або бути лише доведена до відома.
3. Мета заняття:
- загальна: з’ясувати призначення, специфіку укладання та оформлення довідково-інформаційних документів. 
- конкретна:
- визначення основних видів довідково-інформаційних документів;
- характеристика основних реквізитів довідково-інформаційних документів;
- аналіз специфіки укладання довідково-інформаційних документів;
- визначення основних видів довідково-інформаційних документів;
- характеристика основних видів довідково-інформаційних документів;
- характеристика основних реквізитів довідково-інформаційних документів.
а) знати:
- основні види довідково-інформаційних документів;
- основні реквізити довідково-інформаційних документів;
- специфіку укладання довідково-інформаційних документів;
- принципи рубрикації тексту;
- прийоми виділення окремих частин тексту;
- правила оформлення заголовків і підзаголовків;
- вимоги до мови ділових паперів.
б) уміти:
- складати основні види довідково-інформаційних документів;
- оформлювати примітки, додатки, підстави до тексту;
- характеризувати основні види довідково-інформаційних документів;
- характеризувати основні реквізити довідково-інформаційних документів;
- оформлювати титульну сторінку документа.
4. Графологічні структури теми.

5. Матеріальне та методичне забезпечення теми: підручники, методичні вказівки, презентації за темою, інноваційно-інформаційні технології.
6. Матеріали до практичного заняття (зміст заняття):
1. Поняття про реквізити. Формуляр документів. Бланк. 
2. Оформлення сторінки документа.
3. Текст як реквізит документа.
4. Рубрикація тексту.
5. Оформлення титульної сторінки.
6. Прийоми виділення окремих частин тексту.
7. Правила оформлення заголовків і підзаголовків.
8. Оформлення приміток, додатків і підстав до тексту.
9. Написання цифр та символів у ділових паперах.
10. Вимоги до мови ділових паперів.
11. Документи з кадрово-контрактових питань. Заява. Автобіографія. Резюме. Характеристика. Наказ. Довідка.
7. Практичні навички з теми.
1. Оформіть медичну довідку.
2. Прочитайте й письмово відредагуйте автобіографію.
Моя автобіографія.
Мене звати Юрченко Юля. Я народилася у місті Харькові у квітні місяці 02 числа 1986 року. У 2003 навчальному році закінчила сш № 119 нашого міста, в яку пішла в 1993 р. Цього ж літа здала екзамени в Харківський Державний Медичний Університет м. Харькова на „лікувальну справу”. Вчуся хорошо.
Моя мама, Юрченко Н. К., теж закінчила цей інститут і працює лікарем. Тато, Юрченко С. В., частий підприємець. Я ще не замужем.
січень 2004 р.                                                      м. Харьков
3. Перекласти українською мовою типові словозвороти.
Довести к сведению, как известно, бывший директор, одобрять проект, первичная документация, предоставить услуги, проживать по адресу, сохранять за собой право, ходатайство.
4. Напишіть зразок заяви до деканату про відпрацювання академічної заборгованості.
5. Складіть зразок наказу про надання щорічної відпустки.
8. Термінологія (ключові слова). акт, відгук, довідка, доповідь, доповідна записка, пояснювальна записка, огляд, оголошення, план роботи, протокол, службовий лист, службова телеграма, факс, телефонограма.

9. Запитання до контролю знань.
1.  Які документи називаються довідково-інформаційними?
2. Що таке акт? Назвіть його реквізити.
3.  Що таке відгук? Назвіть його реквізити.
4. Охарактеризуйте довідку як документ, назвіть його реквізити.
5. Який документ називається доповіддю?
6. Назвіть групи доповідей.
7. Як оформляється доповідна записка?
8. Як оформляється пояснювальна записка? 
9. Що таке звіт? Назвіть його реквізити.
10. Що таке огляд? Назвіть його реквізити.
11. Що таке план роботи? Назвіть групи та форми цього документа.
12. Що таке протокол? Назвіть групи та реквізити протоколу.
13. Що таке витяг з протоколу?
14. Для чого застосовуються службові листи?
15. Яка мета службового листа?
16. Назвіть групи службових листів.
17. Що таке службова телеграма? Як вона оформляється?
18. Що таке факс? Назвіть його реквізити.
19. Скільки в телефонограмі має бути слів?
10. Література.
1.	Шутак Л. Б., Навчук Г. В., Ткач А. В. Українська мова професійного спрямування : навч. посіб. для студентів вищих медичних навч. закладів освіти І-ІV рівнів акредитації / за ред. Г. В. Навчук. – Чернівці, 2008. – 444 с.
2.	Золотухін Г.О., Литвиненко Н.П., Місник Н.В. Фахова мова медика : підруч. К. : Здоров'я, 2002. – 392 с. – С. 5 – 15.
3.	Гуць М., Олійник І., Ющук І. Українська мова у професійному спілкуванні. – К. : ВееZоne, 2004.
4.	Литвиненко Н.П., Місник Н.В. Українська медична термінологія у фаховій мові лікаря. - К.. Книга плюс, 2001 - 176 с.
Кисіль Г. Г., Чорногуз О. Ф. Професійне мовлення медиків. – К. : Медицина, 2012. – 440 с.

Методична розробка складена: доц. Фоміна Л. В., доц. Ніколаєва А. О., доц. Калініченко О. В., Скорбач Т. В., Нестеренко А. К.
Методична розробка переглянута і затверджена на засіданні кафедри української мови, основ психології та педагогіки __________________________
З доповненнями (змінами) _____________________________
Завідувач кафедри		__________________		доц. Фоміна Л. В.

Кожний документ складається з окремих елементів – реквізитів. Розрізняють постійні й змінні реквізити документа.
Постійні реквізити друкуються під час виготовлення бланка; змінні – фіксуються на бланку в процесі заповнення (див. табл. 3).
Сукупність реквізитів, розміщених у встановленій послідовності, називається формуляром. Кожний вид документа повинен мати свій формуляр-зразок, тобто певну модель побудови однотипних документів.
Аркуш паперу з відтвореними на ньому реквізитами, що містять постійну інформацію, називається бланком. Кожна установа, організація, підприємство повинні мати два види бланків: а) для листів; б) для інших документів. Бланки виготовляються двох форматів – А4 (210×297 мм) та А5 (148×210 мм).
Група реквізитів та їх постійних частин, відтворена на бланку документа як єдиний блок, називається штампом. Державні стандарти передбачають кутове і поздовжнє розміщення штампа.
Поздовжнє розміщення доцільне тоді, коли назва установи складається з великої кількості слів і не може розміститися на площі, відведеній для кутового штампа.
Бланк з кутовим штампом доцільніший, оскільки праворуч від штампа на вільному місці можна заповнити реквізити: "адресат", "гриф обмеження доступу до документа", "гриф затвердження", "резолюцію".
Формуляр-зразок передбачає такі реквізити та їх розміщення в управлінській документації (табл. 2).
№ з/п	Реквізити	Правила оформлення	
1.	Державний герб	Розташовується посередині бланка або в кутку над серединою рядка з назвою організації.	
2.	Емблема організації чи підприємства	Розміщується поряд з назвою організації. Як емблему можна використовувати товарний знак, зареєстрований у встановленому порядку.	
3	Зображення державних нагород	Розташовується у верхньому лівому кутку або посередині документа.	
4.	Код підприємства, установи, організації	Розташовується у верхньому правому кутку.	
5.	Код форми документа	Розташовується у верхньому правому кутку під кодом підприємства, організації, установи.	
6.	Назва міністерства або відомства, якому підпорядковується установа	Розташовується у верхньому лівому кутку або посередині рядка.	
7	Повна назва установи, організації або підприємства - автора документа	Розташовується у верхньому лівому кутку або посередині рядка. Може наноситися за допомогою штампа або друкарським способом.	
8.	Назва структурного підрозділу	Розташовується у верхньому лівому кутку. Дозволяється друкувати машинописним способом.	
9.	Індекс підприємства зв'язку, поштова й телеграфна адреса, номер телетайпу, номер телефону, факсу, номер рахунка в банку	Розташовується у верхньому лівому кутку, оформляється відповідно до поштових правил: вул. Пирогова, 9, м. Київ-030, т. 221-99-33*. На бланку для листів вказується номер розрахункового рахунка у відділенні банку: розрахунковий рахунок № 11632516 в Укрінбанку м. Києва МФО № 321518.	
10.	Назва виду документа	Розташовується зліва або посередині рядка. В усіх документах, крім листів, наводиться назва його виду. Залежно від цієї назви встановлюється формуляр, структура тексту, особливості викладу.	
11.	Дата	Документ датується днем його підписання або затвердження. На бланках дату підписання документа ставлять у лівій верхній частині разом з індексом на спеціально відведеному для цього місці. Якщо документ складено не на бланку, то дату ставлять під текстом зліва. Вона записується словесно-цифровим способом (24 серпня 1996 р.) або цифровим – трьома парами арабських цифр у такій послідовності: день, місяць, рік – 17.06.96 (тобто 17 червня 1996 року). У документах матеріально-фінансового характеру дата оформляється словесно-цифровим способом.	
12.	Індекс	Розташовується у верхній частині сторінки зліва. Цей реквізит дозволяє забезпечити оперативний довідково-інформаційний пошук документа, контроль виконання. Індекс документа включає в себе три пари арабських цифр, де перша пара – індекс структурного підрозділу, друга – номер справи за номенклатурою для підрозділу, третя – порядковий номер за журналом обліку. Наприклад: 
№ 02-10/36, де 
02 – шифр структурного підрозділу;
10 – номер справи, документа; 
36 – реєстраційний номер документа за журналом обліку вхідних документів та канцелярії.	
13.	Посилання на індекс та дату вхідного документа	Розташовується у верхній частині сторінки зліва. Містить дату та індекс, вказані в документі організацією, яка уклала чи видала документ. Наприклад:
на № 02-10/135 від 01.03.96, де 
02 – індекс структурного підрозділу; 
10 – номер справи за номенклатурою; 
135 – порядковий номер.	
14.	Місце укладання чи видання	Розташовується у верхній частині сторінки зліва. Містить назву міста чи населеного пункту, де видається документ.	
15.	Гриф обмеження доступу до документа	Розташовується з правого боку під кодом форми. Записується з середини рядка: "для службового "користування", "таємно", "цілком таємно".	
16.	Адресат	В особових офіційних документах розташовується праворуч у верхній частині сторінки. Кожний елемент – назва установи, підрозділу, посада, прізвище та ініціали особи, поштова адреса – пишеться з середини нового рядка: 
Директорові Інституту ботаніки 
НАН України
докторові природничих наук 
Петренку О. І.
У порядку адресування поштових відправлень по Україні відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1446 від 22 грудня 1997 р. відбулися зміни. Адреси адресата й адресанта зазначаються в такій послідовності:
1) ім'я, по батькові та прізвище адресата (для організацій – найменування підприємства, організації, установи);
2) вулиця, номер будинку, квартири;
3) населений пункт; номер відділення зв'язку;
4) район і область (у разі потреби). На поштових відправленнях, адресованих "До запитання", на абонементну скриньку або до населених пунктів, що не мають назв вулиць і нумерації будинків, ім'я, по батькові та прізвище зазначаються повністю.
Адреса відправника
В. Ф. Кушніренко
вул. Січових стрільців, 20, кв. 47
м. Івано-Франківськ, 16
04016
Адреса одержувача
Василю Семеновичу Саленку 
с. Зелений гай, ВЗ Верховичі, 
Дублінський район, Рівненська область, 
33028	

17.	Гриф затвердження	Розташовується у верхній правій частині документа. Затвердження – спосіб засвідчення документа після його підписання, який санкціонує поширення дії документа на визначене коло структурних підрозділів, організацій чи службових осіб. Елементи грифу затвердження:
– слово "ЗАТВЕРДЖУЮ";
– назва посади;
– особистий підпис;
– ініціали та прізвище особи, що затвердила документ;
– дата затвердження. 
Наприклад: ЗАТВЕРДЖУЮ
                    Директор школи
                    (підпис) Л. С. Семенова
                    07.10.02.	
18.	Резолюція	Змінний реквізит, який містить інформацію про подальшу роботу з документом. Розміщується в правому верхньому кутку. Якщо це місце зайняте іншим реквізитом, то резолюцію вміщують на будь-якій вільній площі сторінки документа, крім полів. Складається з таких елементів:
–  прізвище та ініціали виконавця, якому відправлено документ;
–  вказівка про порядок у характері виконання документа;
–  термін виконання документа;
–  особистий підпис керівника;
–  дата.
Як виконавці в резолюції зазначаються службові особи, а не структурні підрозділи. Відповідальною за виконання документа є особа, наведена в резолюції першою.
Резолюція має силу розпорядчого документа, бо пише її керівник установи або його заступник (в особливих випадках або в разі відсутності керівника). За змістом резолюції бувають кількох видів:
1. Резолюція-підтвердження. Якщо документ не вимагає ніяких дій з боку заступників та колективу, керівник передає його секретареві, супроводжуючи резолюцією: "До наказу", "До протоколу", "До керівництва", "До виконання" тощо, залежно від того, у якому внутрішньому документі установи враховується його зміст. У такій резолюції зазначається підпис керівника й дата; термін виконання не вказується, бо мається на увазі найближчий за часом відповідний внутрішній документ установи.
2. Резолюція-розгляд. Якщо документ потребує вжити заходів чи пропонується на розгляд колективу установи, то керівник вказує безпосереднього виконавця; термін виконання; ставить підпис і дату. Резолюції цього виду формулюються так: "Підготувати відповідь до...", "Вжити заходів", "Зробити висновки", "Розглянути питання", "Обговорити на засіданні..." тощо.
3. Резолюція-відповідь. У випадку, коли документ надходить до установи з кур'єром, можлива така резолюція, особливо якщо відповідь негативна. За обсягом ця резолюція більша за попередні, але коротша за лист-відповідь, хоч подібна за змістом до нього: "На жаль, змушені Вам відмовити з причини...", "Не заперечуємо", "Про результати й ужиті заходи повідомимо додатково ", "Слід розглянути питання детальніше й доповісти в тижневий термін". Вона використовується для оперативності ділового листування. У ній вказується основний текст; дата; підпис; посада відповідальної особи, яка розглядала документ і приймала рішення.	
19.	Заголовок до тексту	Друкується малими літерами, розміщується під назвою виду документа, відображає головну ідею документа і, як правило, починається з прийменника "про";  має бути лаконічним і точним, з максимальною повнотою розкривати зміст документа.	
20.	Відмітка про контроль	Розташовується з лівого боку у верхній частині поля першої сторінки документа. її проставляють за формою "К" або "Контроль".	
21.	Текст	Складається з таких логічних елементів:
– вступу;
– доказу;
– закінчення.
Розташовується по всій ширині сторінки (від поля до поля).	
22.	Відмітка про наявність додатка	Розташовується ліворуч у верхній половині сторінки. Є два способи оформлення додатків: 1) якщо документ має додатки, згадувані в тексті, або ті, що пояснюють його зміст, то відмітку про це оформляють так:
Додаток: на 2 стор. у 3 прим.; 2) якщо документ має додатки, не зазначені в тексті, то їх потрібно перелічити із зазначенням кількості сторінок у кожному додатку й кількості їх примірників: 
Додаток: "Проект реконструкції ділянки" на 5 стор. у 2 прим. Якщо додаток залишається у справі, то зазначається: 
Додаток: на 2 стор. лише адресатові. При великій кількості додатків окремо складається їх список, а в самому документі після тексту зазначається: 
Додаток: відповідно до списку на 7 стор.	
23.	Підпис	Підписують, як правило, перший примірник документа. До складу підпису входять:
– зазначення посади (ліворуч);
– ініціали й прізвище особи, що підписала документ (праворуч);
– підпис (посередині).
Підписи кількох службових осіб на документах розташовуються один під одним у послідовності, що відповідає займаній посаді. Якщо документ підписують кілька осіб, що займають однакову посаду, їх підписи розташовуються на одному рівні:
Директор						Директор
сзш № 277,						сзш № 282
(підпис)						(підпис)
Л. С. Семенова						В. С. Бойко. Розшифрування підпису в дужки не береться.	
24.	Гриф узгодження	Розрізняють дві форми узгодження документів – внутрішнє (з підрозділами та службовими особами установи) і зовнішнє (з підвідомчими та непідвідомчими організаціями). Гриф узгодження ставиться на зовнішній формі. Цей реквізит складається із:
– слова "УЗГОДЖЕНО" або "ПОГОДЖЕНО";
– назви посади службової особи (включаючи назву установи), з якою узгоджується документ;
–  особистого підпису;
–  його розшифрування;
– дати.
Грифи узгодження розташовуються нижче від реквізиту "підпис" або
на окремій сторінці.
Наприклад:    				УЗГОДЖЕНО:
					Директор сзш № 246
					(підпис) А. А. Кучеренко
					01.09.14	
25.	Віза	Внутрішнє узгодження проекту документа – це його візування. Віза складається з:
– особистого підпису особи, що візує;
– дати.
У разі потреби зазначається посада особи, що візує, і розшифровується її підпис (зазначаються ініціали і прізвище):
Завідувач кафедри
(підпис) Б. М. Сайко
28.08.14
Невеликі зауваження (1-2 рядки) розташовуються перед візою: 
Не бачу підстави
Зав бібліотеки
(підпис) Б. В. Коваленко
При внутрішньому узгодженні візи ставляться на першому примірнику документа, а листи чи інші вихідні документи візуються на примірнику, який лишається в установі.	
26.	Печатка	Печатка прикладається до документів, що вимагають особливого засвідчення. Печатки є гербові та прості. Гербова печатка прикладається до документів, що засвідчують юридичні або фізичні права осіб; до статутів, положень, які вимагають відбитка печатки, та інших. Прості печатки мають різну форму: круглу, квадратну, трикутну. Герб на них не зображується. Просту печатку прикладають до документів, що виходять за межі організації, до розмножених примірників розпорядчих документів під час їх розсилання, до довідок з місця роботи тощо.	
27	Відмітка про
засвідчення
копії	У правому верхньому кутку пишеться слово "копія"; під реквізитом "підпис" слово "правильно"; дата; посада виконавця; підпис і його розшифрування. При потребі підпис засвідчується печаткою.	
28.	Прізвище виконавця та номер його телефону	Цей реквізит обов'язковий на вихідних документах (листах, довідках, висновках). Складається з:
–  прізвища виконавця;
– номера його службового телефону. 
Вони ставляться в нижньому лівому кутку останньої сторінки документа.	
29.	Відмітка про виконання документа й скерування його до справи	Цей реквізит розміщується в лівій або центральній частині нижнього поля першої сторінки документа й містить у собі такі дані:
– стислу довідку про виконання;
– слова "ДО СПРАВИ" та номер справи, до якої має бути підшитий документ;
– дату скерування документа до справи;
–підпис керівника структурного підрозділу або виконавця.	
ЗО.	Відмітка про перенесення даних на машинний носій	Розміщується після тексту в нижній частині документа. Містить:
– запис "Інформація перенесена на машинний носій";
– підпис особи, відповідальної за перенесення даних;
– дату перенесення.	
31.	Відмітка про надходження	Містить:
– скорочену назву організації, що отримала документ;
– дату його надходження.
Ця відмітка робиться від руки чи за допомогою гумового штемпеля організації (реєстраційного штампа). Відбиток штампа містить:
– назву організації;
– дату надходження;
– індекс документа. Відмітка про надходження розташовується праворуч на нижньому полі документа.	
Оформлення сторінки
Управлінські документи оформляють на папері формату А4 (297×210 мм) та А5 (148×210 мм). Для зручності з усіх боків сторінки залишають вільні поля: ліве – 35 мм; праве – не менше 8 мм; верхнє – 20 мм; нижнє – 19 мм (для формату А4) та 16 мм (для формату А5).
Тільки перша сторінка документа друкується на бланку, друга й наступні – на чистих аркушах паперу.
Якщо текст документа займає не одну сторінку, то на другу сторінку не можна переносити тільки підпис. На другій сторінці має бути не менше двох рядків тексту. Також не бажано:
1) відривати один рядок тексту чи слово від попереднього абзацу;
2) починати один рядок нового абзацу на сторінці, що закінчується, краще почати новий абзац на наступній сторінці;
3) переносити слово на межі сторінок, слід перенести це слово на нову сторінку.
Нумерація сторінок. У документах, оформлених на двох і більше аркушах паперу, нумерація сторінок починається з другої.
Якщо текст документа друкується з одного боку аркуша, то номери проставляються посередині верхнього поля аркуша арабськими цифрами на відстані не менше 10 мм від краю. Слово "сторінка" не пишеться, а також біля цифр не ставляться ніякі позначки.
Якщо текст друкується з обох боків аркуша, то непарні сторінки позначаються в правому верхньому кутку, а парні – у лівому верхньому кутку аркуша. 
Текст як реквізит документа
Текст – головний елемент документа, що містить сукупність речень (кількох чи багатьох), послідовно об'єднаних змістом і побудованих за правилами певної мовної системи. Він є засобом відтворення зв'язного мовлення, тобто висловлювання, пов'язаного однією темою, основною думкою та структурою. Під час складання тексту документа мають виконуватися вимоги, найголовніші з яких – достовірність та об'єктивність змісту, нейтральність тону, повнота інформації та максимальна стислість.
Достовірним текст документа є тоді, коли викладені в ньому факти відображають справжній стан речей.
Точним текст документа є тоді, коли в ньому не допускається подвійне тлумачення слів та висловів.
Точність мовлення вимагає співвіднесеності змісту висловлювання з реальною дійсністю. Вона залежить від уміння висловлювати однозначно думки, вживаючи слова, словосполучення, речення відповідно до норм літературної мови. Точним мовлення може бути за умови знання предмета мовлення, мови, володіння її лексичним багатством. Найбільше можливостей для вираження точності мають багатозначні слова, терміни, синоніми, омоніми, пароніми.
Для багатозначних слів та омонімів основним джерелом точної передачі значення слова є контекст. Омоніми (слова, які звучать однаково, але мають різне значення) принципово відрізняються від багатозначних слів, бо їх значення не пов'язані між собою, а між значеннями багатозначного слова існують зв'язки.
У словниках багатозначні слова й омоніми подаються по-різному. Омоніми подаються окремими статтями й позначаються вгорі арабськими цифрами, наприклад:
блок1 – вантажопідйомний пристрій;
блок2 – технічний термін; використовується на будівництві;
блок3 – об'єднання, угруповання.
Значення багатозначного слова виділяються в одній словниковій статті арабськими цифрами, як-от:
Акт – 1) дія, вчинок; 2) документ; 3) дія у театрі. Але є слова, які можуть бути водночас багатозначними й омонімами, приміром:
громада1 – 1) суспільство, спільність, угруповання; 2) релігійне об'єднання, община; 3) (історичне) збори селян; 4) назва політичного угруповання в Англії (Палата громад); 
громада2 – великий предмет, нагромадження чого-небудь. Для ділового мовлення важливе явище синонімії, адже воно покликане якнайточніше відтворювати відтінки людської думки. Незнання синонімічних можливостей слова часто призводить до помилок. Уміле використання синонімів (слів, які мають близьке або тотожне значення, але відрізняються звучанням) робить мовлення багатшим, досконалішим. Добираючи слова з синонімічного ряду, треба враховувати відтінок у значенні, стильову належність:
документи – ділові папери, папери, джерела, першоджерела;
думка – твердження, ідея, задум;
застосовувати – використовувати, запроваджувати;
реалізація – виконання, здійснення, утілення, проведення;
період – етап, епоха, ера, час, пора, вік, проміжок часу; 
рішення – вирішення, розв'язання, розв'язок, ухвала, постанова, вирок, присуд.
Звичайно, багато слів-синонімів неважко розрізнити за значенням, як-от: робітник – працівник – співробітник.
Але, скажімо, замісник і заступник примусять замислитися щодо тотожності значень, бо замісник – це людина, яка тимчасово виконує чиїсь обов'язки, а заступник – офіційна назва постійної посади. Заступник працює водночас з керівником, а замісник – на місці відсутнього керівника.
Особливої точності й однозначності вимагають терміни (слова чи словосполучення, які називають явища, предмети спеціальних галузей людської діяльності). Значення термінів розкривається в тексті. Серед термінологічної лексики є низка слів, якими послуговуються представники різних галузей: аргумент, дослідження, теорія, визначення, фактор, справа, стимул. Але найчастіше терміни використовуються в певній сфері мовлення. Наприклад, в адміністративно-діловій: циркуляр, акт, ухвала, формуляр, бюджет, протокол тощо. У справочинстві не бажані нестандартні терміни, оскільки вони утруднюють складання й розуміння ділових паперів.
Отже, до термінів ставляться такі вимоги:
1) повинен мати форму, зафіксовану в словнику;
2) має вживатися з одним значенням;
3) утворюючи похідні форми, слід дотримуватися літературних норм і не робити цього на власний розсуд;
4) якщо значення терміна викликає сумніви, слід звернутися до тлумачного словника.
Під час складання ділової документації певні труднощі викликають пароніми (спільнокореневі слова, схожі за вимовою і будовою, але різні за значенням). Незначна різниця у вимові ускладнює їх засвоєння, призводить до неправильного вживання слова. Тому, щоб уточнити значення та правопис потрібної лексеми, варто звертатися до відповідних словників. Так, скажімо, необізнаній людині важко розрізнити значення прикметників, що мають спільний корінь: споживний – споживчий – споживацький. Насправді ж кожна лексема мас своє значення: споживний – той, що придатний для споживання, їстівний: поживні речовини; споживчий – який служить для задоволення потреб споживання: споживчий ринок; споживацький – властивий тому, хто прагне задовольнити власні потреби: споживацькі інтереси.
З точністю мовлення багато спільного має логічність, бо характеризує мовлення з огляду на його зміст, а також забезпечує смислову послідовність змісту. Логічність мовлення передбачає точність і правильність вживання слів, словосполучень, речень. Однак це можливо за умови логічного мислення. Тому треба вчитися чітко й послідовно мислити.
Наслідком неохайного ставлення до добору слів є тавтологія (невиправдане повторення спільнокореневих слів) та плеоназм (вживання зайвих слів), використані без певної стилістичної мети. У документах вони поширеніші, ніж можна було б сподіватися. Надмірне захоплення "зайвими словами" не створює враження чогось значного, глибокого, а лише підкреслює звичайний, буденний, іноді й убогий зміст: вільна вакансія; прейскурант цін; моя автобіографія; свій автопортрет; передовий авангард науки; власноручний підпис руки тощо.
Щоб запобігти цим недоречностям, слід знати, що причинами помилок у логіці викладу найчастіше бувають:
1) поєднання логічно несумісних слів: жахливо вдалий день;
2) використання зайвих слів: моя власна думка;
3) заміна особової форми дієслова активного стану зворотним дієсловом: вибачте мені – вибачаюся;
4) неправильне чергування низки однорідних членів речення: акти і документи;
5) неправильна координація присудка зі складеним підметом: дехто з нас знали;
6) порушення порядку слів (частин речення) у реченні: Секретарка сиділа у приймальні, яку ми вперше бачили;
7) уживання дієприслівникових зворотів на місці підрядних речень: Повернувшись у село, випускнику вузу обіцяли роботу за фахом;
8) порушення смислового зв'язку між окремими висловлюваннями у тексті: На факультеті п'ять гуртків, які працюють при кафедрах, вони функціонують вже понад десять років;
9) невміння поділити текст на абзаци.
Логічність і точність викладу впливає на розуміння й сприйняття змісту висловлювання слухачем або читачем.
Доречним є текст, у якому мовні засоби відповідають меті, темі, логічному змістові, ситуації мовлення.
Доречність мовлення нерозривно пов'язана з його чистотою. Для чистоти мовлення важливим є вживання слів, що відповідають літературній нормі. Руйнують чистоту мовлення діалектні, просторічні слова, канцеляризми, професіоналізми, іншомовні слова. Надмірне використання їх засмічує мову, робить її громіздкою, важкою для сприйняття. Ці слова варто вживати лише в разі потреби. Щодо іншомовних слів, то слід використовувати ті, які стали міжнародно визнаними – медичні терміни, фінансові терміни, терміни бухгалтерського обліку, поштово-телеграфних зв'язків, діловодства, зовнішньої торгівлі: віза, гриф, бланк, кредит, штраф тощо.
Бажано заміняти в тексті іншомовні слова українськими відповідниками; вживати слова іншомовного походження в тому значенні, яке зафіксоване в словниках; не слід в одному й тому самому документі використовувати іншомовне слово та власне українське, ліпше надати перевагу останньому. Щоб полегшити сприйняття й оформлення документів, слід пам'ятати, що завжди можна знайти відповідники:
адекватний – рівний, відповідний, однаковий;
апелювати – звертатися;
інцидент – випадок, пригода, непорозуміння, неприємна подія;
компенсація – відшкодування, оплата;
прерогатива – перевага, привілей;
пріоритет – перевага, першість, переважне право;
рентабельний – вигідний, доцільний, прибутковий тощо.
У діловому мовленні особливо актуальною є проблема штампів – готових зразків для висловлення думки: вищезазначені, що нижче підписалися, беручи до уваги, зупинитися на питанні, доводити до відома, взяти за основу. Недоречне їх використання призводить до беззмістовної фрази, до неконкретного змісту. Не варто переносити в усне мовлення кліше писемного ділового мовлення, які в документі є логічними зв'язками між частинами. Канцеляризми – складні, громіздкі слова та фрази. За формою вони відповідають нормам літературної мови, що утруднює боротьбу з ними:
У справі підвищення кваліфікації на сьогоднішній день ми маємо...
Має місце наявність порушення техніки безпеки виробництва...
Виконати планове завдання по лінії усіх показників...
Належить розробити заходи щодо усунення наявних недоліків...
Вирішили акцентувати увагу на впровадженні нових форм організації праці...
Приступили до конкретної реалізації намічених планів...
Беззмістовною мову робить і надмірне вживання вставних слів, які нічого не виражають у тексті: значить, отже, взагалі, ну, так би мовити, розумієте, буквально та ін. Часте вживання "пустих слів" створює враження некомпе–тентності, нерішучості, низької мовної культури.
На рівні вимови чистота мовлення досягається дотриманням норм наголошення: випадок, вúписка, вúклик, вúробіток (але вимОва), видавнúцтво, виховáння; пóзначка, посвідка (проте читáння), питáння, надáння, навчáння, завдáння; вміння, вчéння (але знаннЯ); літóпис, рукóпис, живóпис, машинóпис, гуртожиток (однак листопАд, снігопáд).
Проте є слова з подвійним наголосом: надлúшковий – надлишкóвий, зАишковий – залишкóвий, людськИй – людськúй, доповíсти – доповістú, розповíсти – розповістú, відповíсти – відповістú, зáголовок – заголóвок, пóмилка – помúлка, різнóвид – різновúд, рóзбір – розбíр, оглЯдач – оглядáч, позúвач – позивáч тощо.
Щоб мовлення було переконливим, живим, необхідно використовувати фразеологізми, допустимі в офіційно-діловому стилі. Цілком природно будуть вжиті стійкі сполуки такі, як: круглий стіл, докласти зусиль, внести лепту, увійти в ритм (у роль), держати курс.
Повним називається такий текст документа, зміст якого вичерпує всі обставини справи.
Стислим є текст, у якому відсутні зайві слова та смислові повтори, надмірно довгі міркування не по суті справи.
Переконливим є такий текст, який веде до прийняття адресатом пропозиції або до виконання прохань, викладених у документі.
Текст складається з таких логічних елементів:
1) вступу (зазначається привід, що став причиною укладення документа, викладається історія питання та ін.);
2) доказу (викладається суть питання: докази, пояснення, міркування, що супроводжуються цифровими розрахунками, посиланнями на законодавчі акти й інші матеріали);
3) закінчення (формулюється мета, заради якої складено документ).
Текст документа, що складається з самого закінчення, називається простим, а той, що містить також інші логічні елементи, – складним.
Залежно від змісту документів застосовується прямий (вступ, доказ і закінчення) або зворотний (спочатку викладається закінчення, потім доказ, вступ відсутній) порядок розташування логічних елементів.
Рубрикація тексту
Рубрикація – це членування тексту на складові частини, графічне відокремлення однієї частини від іншої, а також використання заголовків, нумерації тощо. Рубрикація є зовнішнім вираженням композиційної будови ділового папера. Ступінь складності рубрикації залежить від обсягу, тематики, призначення документа. Найпростіша рубрикація – поділ на абзаци.
Абзац – це відступ управо в початковому рядку, яким починається виклад нової думки у тексті, а також фрагмент тексту між двома такими  відступами.
Типовий абзац має три частини:
1) зачин (формулюється мета абзацу, тобто повідомляється, про що йтиме мова);
2) фраза (міститься основна інформація абзацу);
3) коментарі (підбивається підсумок того, про що говорилося в абзаці).
Вважається, що середня довжина абзацу має бути 4–6 речень, проте в текстах документів бувають абзаци, що складаються з одного речення. Однак, якою б не була його довжина, слід пам'ятати, що це внутрішньо замкнене смислове ціле.
Щоб не утруднювався процес читання й опрацювання документа, у ділових паперах рубрики нумеруються. Існує дві системи нумерації – традиційна й нова.
Традиційна – базується на використанні знаків різних типів – римських та арабських цифр, великих та малих літер. Вона доповнює абзацне членування тексту (нумерування тез, пунктів, правил), яке залежить від змісту, обсягу, складу документа. Система використання різних позначень повинна мати логічну будову:
А. Б. В. Г. Д...
І. II. III. IV. V...
1. 2. 3. 4. 5... 
1) 2) 3) 4) 5)... 
а) б) в) г) ґ)...
Рубрики, більші за абзац, можуть називатися: параграф (§), глава, розділ, частина. Вони теж нумеруються. Під час рубрикації тексту слід дотримуватися таких правил:
1) нумерувати рубрики, якщо є хоча б два однорідних елементи перерахування;
2) застосовувати однорідні засоби нумерації до однотипних частин;
3) дотримуватися правил пунктуації при комбінованих способах нумерації;
4) використовувати лаконічні, однозначні заголовки. 
Нова система нумерації базується на використанні лише арабських цифр, розміщених у певній послідовності. Застосовуючи її, слід враховувати:
1) після номера частини, розділу, пункту, підпункту ставиться крапка;
2) номер кожної складової частини включає номери вищих ступенів поділу:
розділи – 1.; 2.; 3.;
номери підрозділів включають в себе також номери розділів – 1.1.; 1.2.; 1.3.;
номери пунктів містять номер розділу, підрозділу, пункту – 1.1.1.; 1.1.2.; 1.1.3.
Використання цієї системи нумерації дає можливість не вживати словесних найменувань і заголовків до частин документа.
Оформлення титульної сторінки
Титульна сторінка – перша (іноді третя) сторінка книги, наукової роботи, реферату, яка містить відомості про автора, тему, призначення, місце й рік видання, назву видавництва тощо. Титул слугує для початкового знайомства з працею, тому важливо, щоб на ньому було зафіксовано відомості, які характеризують її.
Титул може містити такі елементи:
1) прізвище та ініціали автора;
2) назву установи, від імені якої видається праця;
3) заголовок, що характеризує тему;
4) підзаголовок, який уточнює тематику;
5) рік видання (написання);
6) серію, до якої належить друкована праця;
7) вказівку про тип видання (рекомендації, посібник тощо);
8) номер частини, тому, випуску;
9) черговість видання, починаючи з другого;
10) вказівку, з якої мови перекладено працю, прізвище перекладача й редактора перекладу;
11) прізвище автора вступної статті або післямови, укладача коментарів;
12) рекомендації відповідних установ ("Рекомендовано Міністерством освіти і науки України як навчальний посібник"; "Затверджено до друку вченою радою Інституту мовознавства імені О.О. Потебні НАН України").
У збірниках статей прізвища авторів на титулі не зазначають, а друкують перед статтею або після неї.
Якщо праця написана колективом авторів, то їх прізвища зазначають на звороті титульної сторінки під анотацією або в передмові.
Ще на звороті титульної сторінки можуть зазначатися:
1) вказівки, за яким виданням друкується книга;
2) відомості про постанову вченої ради;
3) повідомлення про матеріали, на основі яких укладено книгу;
4) першоназва книги, яка в іншому виданні вийшла зі зміною заголовка;
5) вказівка про присудження автору почесного звання за цей твір;
6) повідомлення про додатки на вкладних аркушах;
7) відомості мовою оригіналу про видання, що є основою для перекладача (місце видання, назва видавництва).
Традиційно відомості на титульній сторінці оформляються посередині аркуша.
Якщо титул починається із ініціалів та прізвища автора, то їх пишуть на межі верхнього поля. Якщо ж на титулі є назва серії або інші відомості, то на межі верхнього поля пишуть їх, а прізвище автора зазначають через п'ять інтервалів від них.
Назва книги пишеться великими буквами на 30-му інтервалі від верхнього зрізу сторінки. Якщо у заголовку декілька рядків, то кожний рядок пишеться через два інтервали.
Назва видавництва, місце й рік видання пишуться на межі нижнього поля маленькими літерами.
Зразок:
Бібліотека державного службовця
Державна мова і діловодство

С.П. Бібік, І.Л. Михно,
Л.О. Пустовіт, Г.М. Сюта

УНІВЕРСАЛЬНИЙ
ДОВІДНИК-ПРАКТИКУМ
З ДІЛОВИХ ПАПЕРІВ

Київ
Видавництво "ДОВІРА"
УНВЦ "Рідна мова"
2014	
Прийоми виділення окремих частин тексту
Іноді в роботі треба звернути увагу на терміни, вжиті в тексті вперше, зробити логічний чи смисловий наголос, виділити правило, теорему, визначення тощо. Наприклад:
Тарифи – система ставок, яка визначає розміри оплати за послуги (ціна послуг).
Для виділення у тексті окремих слів або частин існує чотири способи:
1. ВЕЛИКИМИ ЛІТЕРАМИ. Цей спосіб слугує для виділення окремих слів.
2. У розрядку оформляються окремі слова й короткі фрази. Коли слово пишеться в розрядку, то після кожної букви в слові робиться проміжок в один знак, а між словами й текстом роблять відступ у 2–3 знаки, щоб слова відділялися. Розділові знаки після слів у розрядку ставляться на відстані одного знака, а наступне слово починається через 2–3 знаки.
3. Підкреслення – найзручніший спосіб виділення окремих слів і фраз. Лінію підкреслення починають під першою, а закінчують під останньою буквою слова, яке виділяють, включаючи лапки й дужки; розділовий знак, що стоїть після слова, не підкреслюють. Ціле речення треба підкреслювати суцільною рискою, починаючи від першої букви й закінчуючи останньою буквою речення.
4. Курсивом виділяються слова, речення, частини тексту. Цим способом переважно користуються, коли текст набирають на комп'ютері.
Правила оформлення заголовків і підзаголовків:
Заголовок пишеться великими літерами. Він має бути не довшим ніж 40 знаків. Не дозволяється в заголовку переносити слова. Якщо заголовок великий, то його ділять (за змістом) на декілька рядків:
ТЕРМІНИ ТА ЇХ МІСЦЕ 
В ДІЛОВОМУ МОВЛЕННІ

У документах заголовок пишеться з малої літери тоді, коли він розташований після назви виду документа, а з великої літери, якщо передує їй.
Наприклад:
ПОЛОЖЕННЯ
про Раду з питань мовної політики
при Президентові Укрити

Про внесення доповнень до Положення про порядок реалізації, обліку торговельних патентів і контроль за їх використанням.

ПОСТАНОВА

Текст від заголовка пишеться через 3-4 інтервали.
Розміщується заголовок посередині рядка або на початку рядка біля лівого поля. Крапка після заголовка не ставиться. Не слід писати заголовок у кінці сторінки, якщо немає місця для тексту, краще перенести його на наступну сторінку.
Короткі заголовки пишуться з проміжком в один знак між буквами в межах одного слова, наприклад:
ЗМІСТ

Підзаголовки пишуть малими літерами без підкреслень. Відстань між заголовком і підзаголовком – два інтервали, а від підзаголовка до тексту – три чи чотири. Якщо підзаголовок містить декілька рядків, то вони відділяються один від одного одним інтервалом. Залежно від розташування підзаголовки пишуться ідентично, приміром:
ЗАГАЛЬНІ ПРАВИЛА БІБЛІОГРАФІЧНОГО ОПИСУ
Частини, елементи й ділянки опису

чи біля лівого поля:
ТЕКСТИ З ІЛЮСТРАЦІЯМИ, ТАБЛИЦЯМИ І ФОРМУЛАМИ
Ілюстрації, написи, підписи, текст

Оформлення приміток, додатків і підстав до тексту
Примітки слугують для того, щоб пояснити незрозумілі місця в тексті або такі, які вимагають додаткових пояснень і матеріалів, без яких певне поняття буде неповним, однобоким.
Примітка – додаткова помітка, пояснення до тексту.
Додаток – подання додаткової інформації (документа) після тексту.
Підстава – причина, достатній привід, які виправдовують дію, вчинок. На підставі – виходячи з чого-небудь, спираючись на щось.
Правила оформлення приміток
1. Слово "Примітка" пишеться малими літерами (перша літера – велика) біля лівого поля без абзацу, після слова ставиться крапка або двокрапка.
2. Текст примітки друкується справа, у стовпчик. Наприклад:
Примітка. Абзац повинен бути однаковим і дорівнювати п'яти знакам.
3. Якщо приміток декілька, то вони нумеруються арабськими цифрами з крапкою. Між нумерованими абзацами робиться проміжок у два інтервали. Після кожного абзацу ставиться крапка. Слово "Примітки" пишеться в множині. Наприклад:
Примітки: 1. Номенклатури справ установ, які не здають свою документацію на державне зберігання, узгоджуються з вищими установами відповідного рівня.
2. Після затвердження зведеної номенклатури справ керівником установи структурні підрозділи отримують витяги відповідних її розділів для використання у роботі.
4. Примітки відмежовуються від тексту 2-4 інтервалами.
5. Якщо текст примітки не вміщується на одній сторінці, то його слід перенести на наступну, відступивши від лівого поля 10 знаків (8 знаків у слові "Примітка" і 2 знаки – двокрапка та відступ).
Правила оформлення додатків та підстав ті самі, що й приміток
Написання цифр та символів у ділових паперах
Багатозначні числа розбиваються на класи по три цифри справа наліво й відокремлюються одна від одної проміжком в один знак. Чотиризначні числа не поділяються на класи. Наприклад: 10 513; 1997.
Цифри як арабські, так і римські, відокремлюються від слів проміжком. Винятком є букви, що входять до складу словесно-цифрових позначень, які пишуться разом або через дефіс. Наприклад: будинок 76; до справи 34Б; стереопрогравач "Діана П406С".
Порядкові числівники мають відмінкові закінчення, які пишуться через дефіс. Наприклад: 1-ша лінія; 3-тє видання.
Якщо записаний цілий ряд порядкових числівників, то відмінкове закінчення ставлять тільки після останньої цифри. Наприклад: 1, 2 і 3-й томи.
Порядкові числівники, що позначаються римськими цифрами, пишуться без відмінкових закінчень. Наприклад: ІІ ґатунок; І курс.
Складні прикметники, першою частиною яких є числівник, що позначається цифрою, пишуть без відмінкових закінчень через дефіс. Наприклад: 2-ступеневий; 5-поверховий.
Числа до десяти рекомендується в текстах писати словами, а після десяти – цифрами: п'ять комп'ютерів; 156 студентів.
Десяткові дроби відокремлюються комою. Наприклад: 2,5; 3,2.
Прості дроби пишуться двома способами:
1. Через косу риску. Проміжка між чисельником і знаменником не роблять. Наприклад: 4/5; 2/3; 1/4.
2. Чисельник від знаменника відділяється горизонтальною рискою. Наприклад:
У змішаних дробах ціле число відділяють від дробової частини інтервалом в один знак. Наприклад: 1 2/3; .
Римські цифри від слів відокремлюють проміжком. Наприклад: XX століття.
Знаки "номер" (№); "параграф" (§) і "градус"(°) відокремлюють від цифри інтервалом: № 25; § 17; 45 °. Проте знак "за Цельсієм" (С) пишеться разом із знаком "градус": 36,6 °С.
Символи "відсоток" (%), "хвилина" (’), "секунда" (") пишуться разом із цифрою: 110%; 30’; 30’20’’. Знаки "номер", "параграф", "відсоток", "градус" у множині не подвоюються.
Арифметичні знаки "плюс" (+), "мінус" (-), "множення" (×), "ділення" (:), знак "дорівнює" (=) відокремлюють від цифри проміжком в один знак. Вони записуються тільки з цифрами, у тексті – словами.
Знак граничного відхилення (±) пишуть із цифрою разом: ±0,43.
Між від'ємними та додатними величинами, які означають крайні межі, знак "тире" не ставиться. У цьому разі пишуть прийменники "від" і "до". Наприклад, температура повітря піднялася від -5 до + 10 °С.
Показники ступеня та індекси пишуть разом із цифрою: 10і; 255.
Географічні та математичні позначення пишуть скорочено.
Міри довжини і ваги позначають відповідно до метричної системи мір: км (кілометр), м (метр), дм (дециметр), см (сантиметр), мм (міліметр), т (тонна), ц (центнер), кг (кілограм), г (грам), мг (міліграм), млрд (мільярд), млн (мільйон), тис. (тисяча).
Міри площі та об'єму скорочують так: км2 (квадратний кілометр), м2 (квадратний метр), м3 (кубічний метр), см3 (кубічний сантиметр).
У хімічних формулах інтервал між цифрами й буквами не роблять. Наприклад: H2О, Н2SО4. 
Вимоги до мови ділових паперів
Під час складання тексту документа слід дотримуватися таких правил:
1. Правильно й  певній послідовності розміщувати реквізити документа.
2. Текст викладати від третьої особи. Наприклад: Комісія ухвалила... Інститут просить... Ректорат клопочеться... Від першої особи викладаються заяви, автобіографії, доповідні й пояснювальні записки, накази.
3. Не вживати образних висловів, емоційно забарвлених слів і синтаксичних конструкцій.
4. Уживати стійкі (стандартизовані) сполучення типу: відповідно до, у зв'язку з, згідно з метою, потрібний для, в порядку.
5. Уживати синтаксичні конструкції типу: 
Доводимо до Вашого відома, що...
Нагадуємо Вам, що... Підтверджуємо з вдячністю...
У порядку надання матеріальної допомоги...
У порядку обміну досвідом...
У зв'язку з вказівкою...
Відповідно до попередньої домовленості...
Відповідно до Вашого прохання...
6. Дієприслівникові звороти вживати на початку речення: Враховуючи... Беручи до уваги... Розглянувши... Вважаючи...
7. Уживати мовні засоби, що відповідають нормам літературної мови й зрозумілі для широкого кола читачів.
Слід писати	Не можна писати	
ужити заходів	прийняти заходи	
брати (взяти) участь	прийняти участь	
погодити	здійснити погодження	
вплинути
порядок денний
пропозиції
вирішити, розв'язати
боротися
заходи
такі члени групи:
не можна визнати задовільним
незабаром
не з'являються на заняття
прошу надати мені відпустку
треба направити
присутні схвалили одностайно 
пропозицію неухильно виконувати
згідно з наказом
згідно з розпорядженням	здійснити вплив
повістка денна
предложення
забезпечити рішення
проводити боротьбу
міроприємства
слідуючи члени групи:
не може бути визнаним задовільним
у самий найближчий час
мають місце випадки неявки на заняття
прошу Вашого дозволу про надання мені відпустки
повинен бути направлений
одностайне схвалення дістала
пропозиція про прийняття до неухильного виконання
згідно наказу
згідно розпорядження	
відповідно до постанови	відповідно з постановою	

8. Уживати прямий порядок слів у реченнях (підмет передує присудкові; означення – перед означуваними словами; додатки – після керуючого слова; вставні слова – на початку речення).
9. Щоб не виявляти гостроти стосунків з партнером, слід замінити активну форму дієслова на пасивну. Наприклад:
Ви не відповіли на лист-запит... 
Вами ще не дана відповідь на лист-запит... 
Якщо ж важливо вказати на конкретного виконавця, то тоді треба вживати активну форму. Наприклад: Університет не гарантує... Комісія підтверджує... Телевізійне агентство повідомляє...
10. Уживати інфінітивні конструкції: Створити комісію... Затвердити пропозицію... Попередити правління...
11. У розпорядчих документах слід вживати дієслівні конструкції у формі наказового способу: аказую... Пропоную...
12. Використовувати скорочення слів, складноскорочені слова й абревіатури, які пишуться у справочинстві, за загальними правилами: р-н, обл., км, напр., канд. філол. наук.
13. Надавати перевагу простим реченням. Використовувати форми ввічливості за допомогою слів: Шановний... Високошановний... Вельмишановний... Високоповажний... 
Документи з кадрово-контрактових питань – це документи, що містять інформацію про особовий склад підприємства (організації), зафіксовану в заявах про прийняття (звільнення, переведення) на роботу, наказах про особовий склад, автобіографіях, характеристиках, контрактах (трудових угодах) із найму працівників тощо.
Заява
Це документ, який містить прохання особи (особиста заява) або установи (службова заява) щодо здійснення своїх прав чи захисту інтересів.
Реквізити:
1. Адресат (назва установи або посада, прізвище та ініціали керівника в давальному відмінку, на ім’я яких подається заява).
2. Адресант (назва установи або посада, прізвище, ім’я, по батькові в родовому відмінку (іноді адреса й паспортні дані) особи, яка звертається із заявою).
3. Назва виду документа.
4. Текст.
5. Підстава (додаток): перелік документів, доданих до заяви на підтвердження її правомірності.
6. Дата.
7. Підпис.
Заява пишеться власноручно в одному примірнику.
Зразок заяви про прийом на роботу:
Головному лікареві
Дворічанської районної лікарні
пану Основ’яненку О. М.
Корнійчук Ольги Семенівни, 
яка мешкає за адресою:
вул. Попудренка, 6, кв. 11,
м. Харків-12, тел.: 701-11-11

Заява
Прошу Вас прийняти мене на посаду лікаря-педіатра з 1.09.15.
Додаток:
1.	Копія диплома про вищу освіту в 1 прим.
2.	Трудова книжка.
3.	Особовий листок з обліку кадрів у 1 прим.

30.08.15.					Підпис
Автобіографія
Це документ, у якому особа повідомляє основні факти своєї біографії.
Реквізити:
1. Назва виду документа.
2. Текст, у якому зазначаються:
- прізвище, ім’я, по батькові;
- дата народження (подається словесно-цифровим способом. Напр., 17 листопада 1998 р.);
- місце народження (село, селище, район, область, місто, край тощо);
- відомості про освіту (повне найменування всіх навчальних закладів, у яких довелося навчатися);
- відомості про трудову діяльність (коротко, у хронологічній послідовності назви місць роботи й посад);
- відомості про громадську діяльність;
- короткі відомості про склад сім’ї (батько, мати, чоловік, дружина, діти із зазначенням прізвища, імені, по батькові кожного члена).
3. Дата написання.
4. Підпис.
Кожне нове повідомлення пишеться з абзацу.

Зразок:
Автобіографія

Я, Прокопенко Марина Олександрівна, народилася 29 квітня 1997 року в м. Харкові в родині службовців.
2003 року була зарахована до першого класу середньої загальноосвітньої школи № 2 м. Харків.
З 2006 по 2014 рік навчалася в сзш № 50 м. Харкова.
2014 року вступила до Харківського національного медичного університету на медичний факультет, спеціальність „Лікувальна справа”, де навчаюся й зараз.
Склад сім’ї:
Батько, Прокопенко Олександр Васильович, 1960 року народження, інженер; працює на заводі ім. Малишева.
Мати, Прокопенко (Мітіна) Наталія Вікторівна, 1961 року народження, викладач музики в дитячій музичній школі № 9 м. Харкова.
Сестра, Прокопенко Катерина Олександрівна, 1987 року народження, учениця 2-го класу сзш № 50 м. Харкова.
Мешкаю за адресою: вул. Т. Шевченка, буд. 5, кв. 10, м. Харків, 61022.

17 травня 2015 р.                                                               (підпис офіційної особи)

Резюме
Це документ, у якому коротко викладаються особисті, освітні та професійні відомості про особу.
Реквізити:
1.	Назва виду документа.
2.	Текст, що містить таку інформацію:
-	домашня адреса, телефон (факс);
-	прізвище, ім’я, по батькові;
-	мета написання документа;
-	особисті дані (дата народження; сімейний стан; національність (якщо потрібно));
-	відомості про освіту (повне найменування всіх навчальних закладів, у яких довелося вчитися; ступінь володіння іноземними мовами (у разі потреби);
-	відомості про професійний досвід (яку посаду обіймає зараз, попередні посади, із зазначенням стажу роботи);
-	відомості про публікації (якщо потрібно);
-	інша інформація на вимогу роботодавця.
3.	Дата (у разі потреби).
4.	Підпис (у разі потреби).
Резюме повинно бути детальним, точним, але лаконічним. Кожне нове повідомлення пишеться з абзацу. Як правило, цей документ надсилається до установи, яка оголосила вакансії. Після ознайомлення дирекції з документом претенденти запрошуються на співбесіду. Якщо особа відповідає вимогам установи, то їй пропонують заповнити резюме у вигляді анкети безпосередньо на місці.
Оскільки в Україні й досі відсутня єдина, установлена форма складання резюме, то пропонуються найбільш поширені зразки документа.

Зразки:
Резюме
Даниленко Олесі Владиславівни
пр. Л. Свободи, 20, кв. 40                                 тел. 444-44-64
м. Харків
61022

Мета: заміщення вакантної посади менеджера відділу постачання нафтопродуктів з метою подальшого вдосконалення й професійного росту.
Освіта	Київський університет імені Т. Г. Шевченка, спеціальність – українська філологія (1991–1997 рр.); Національний педагогічний університет імені М. П. Драгоманова, спеціальність – правознавство (2001–до цього часу). 	
Досвід роботи	1989–1993 рр. – Інститут мовознавства, після реорганізації – Інститут української мови НАН України – лаборант відділу термінології.
1993–2014 рр. – ТОВ „Ярослав” – менеджер відділу постачання нафтопродуктів.	
Напрями роботи	-	маркетингові дослідження;
-	ведення переговорів;
-	політика ціноутворення (ТЕВ);
-	підготовка й повне супроводження контрактів (укладання договорів, переписка, відвантаження, забезпечення, експедиційних послуг, облік нафтопродуктів, підготовка документів для бухгалтерії тощо);
-	робота з банками (зокрема ведення переговорів з надання довгострокових кредитів);
-	співробітництво з грейдерами: Kargill, Glencore, Каскад-Нафтатрейд тощо;
-	робота з державними органами (податковою інспекцією, податковою міліцією тощо);
-	робота з дебіторами, практика арбітражу, повернення боргів. 	
Додаткові
відомості	Практичний досвід роботи з ПК;
українська та російська мови – вільне володіння;
англійська мова – зі словником.
Права водія – категорії „В” (стаж – 5 років).
Друкування – сліпим методом (200 знаків на хв.).	
Додаткова інформація, дипломи, рекомендації – для співбесід.

Резюме
Кулик Вікторія Юріївна
Домашня адреса:                         00000, м. Київ, вул. Луначарського,
                                                        59-а, кв. 73
Телефон:	                                       516-00-66
Електронна пошта ( e-mail ):   ol _kulyk @ ukr. net
Дата й місце народження:      27. 05. 1950 р., Дніпропетровськ
Сімейний стан:                            заміжня, має двох дітей-студентів

ОСВІТА:
-	1976 року закінчила Маломихайлівську середню загальноосвітню школу Криничанського р-ну Дніпропетровської  обл.
-	1980 року завершила навчання в Дніпропетровському технікумі автоматики й телемеханіки за спеціальністю „Автоматичний електрозв’язок”.
-	1991 року успішно закінчила навчання в Одеському інституті зв’язку імені Попова за фахом „Автоматичний електрозв’язок”.
-	1994 року закінчила курси за спеціальністю „Бухгалтерський облік і аудит”.
-	З 2000 року навчається в Національному педагогічному університеті ім. М. П. Драгоманова на юридичному факультеті (здобуває другу вищу освіту).
ТРУДОВА ДІЯЛЬНІСТЬ:
-	1980–1994 рр. працювала в Київському науково-дослідному інституті периферійного обладнання техніком, старшим техніком, інженером.
-	1994–1996 рр. – бухгалтер відділу освіти Жовтневої районної державної адміністрації м. Києва.
-	У 1996–1997 рр. – провідний спеціаліст Фонду комунального майна міста Києва.
-	1997–2000 рр. – головний бухгалтер Київського регіонального відділення Фонду державного майна України.
-	2000–2001 рр. – головний бухгалтер відділу благоустрою Старокиївської районної в м. Києві державної адміністрації.
-	Із жовтня 2001 року працює на посаді головного інспектора відділу благоустрою Шевченківської районної державної адміністрації м. Києва.
ГРОМАДСЬКА  ДІЯЛЬНІСТЬ:
-	Бере активну участь у громадсько-політичному житті міста й держави. Член Всеукраїнського товариства „Просвіта” імені Тараса Шевченка та Молодіжної громадської організації „Центр підтримки творчої молоді. Ініціатива ХХI століття”.
ОСОБИСТІ  ЯКОСТІ:
-	Характер спокійний, урівноважений, але свої погляди відстоює активно та аргументовано, доброзичлива, комунікабельна, уміє аналізувати та логічно мислити, дисциплінована. Шкідливих звичок не має.
ДОДАТКОВІ  ВІДОМОСТІ:
-	Володіє двома іноземними мовами – німецькою та російською, вивчає англійську мову. Рідна мова – українська.
-	Володіє навичками роботи на комп’ютері, має практичний досвід роботи.
-	Є автором 2-х наукових праць, надрукованих у фахових виданнях України.
-	Має права водія й досвід керування автомобілем.
                                                                                               21.11.15. 
Характеристика
Це документ, у якому в офіційній формі висловлено громадську думку про працівника як члена колективу та який складається на його вимогу або письмовий запит іншої установи для подання до цієї установи.
Реквізити:
1. Назва виду документа.
2. Заголовок (прізвище, ім’я, по батькові у родовому відмінку особи, якій видається характеристика; рік або повна дата народження; посада; якщо треба – місце проживання).
3. Текст, який містить такі відомості:
- трудова діяльність працівника (з якого часу працює в цій установі, на якій посаді);
- ставлення до службових обов’язків та трудової дисципліни (вказуються найбільш значущі досягнення, заохочення та покарання);
- моральні якості (риси характеру, ставлення до інших членів  колективу);
- висновки;
- призначення характеристики (у разі потреби).
4. Дата складання.
5. Підпис керівника установи (у разі потреби – інших відповідальних осіб).
6. Печатка.
Характеристика оформляється на стандартному аркуші паперу у двох примірниках: перший видають особі, а другий (копію) підшивають до особової справи.
Зразок:

Характеристика

Макаренко Валентини Іванівни,
1998 року народження,
студентки ІІІ медичного факультету
Харківського національного медичного університету

Макаренко В. І. навчається на ІІ курсі медичного факультету Харківського національного медичного університету. До навчання ставиться сумлінно, постійно підвищує свій професійний рівень. За час навчання у вищому закладі освіти Макаренко В. І. зарекомендувала себе як хороший організатор під час підготовки посвячення в студенти першокурсників.
З першого курсу працює над науковою темою, з якою виступала на звітно-науковій конференції студентів.
Макаренко В. І. виконує громадські доручення, є старостою 23-ї групи. Вимоглива до себе, користується повагою серед товаришів і викладачів факультету.

Характеристику видано для подання до  
Декан ІІІ медичного факультету           (підпис)         М. В. Панченко

01.07.15
Печатка

Наказ
Це розпорядчий документ, який видається керівником установи й стосується організаційних та кадрових питань.
Розрізняють накази щодо особового складу (кадрові) і накази із загальних питань (організаційні). Кадровими наказами оформляють призначення, звільнення, переміщення працівників, переведення на іншу посаду, відрядження, відпустки, заохочення, стягнення.
У заголовку такого наказу зазначають: "щодо особового складу". Кожний пункт наказу починається з дієслова в наказовій формі (ПРИЗНАЧИТИ, ПЕРЕВЕСТИ, ЗВІЛЬНИТИ, ОГОЛОСИТИ), яке пишеться великими літерами. Наприкінці кожного пункту зазначається підстава для його складання.
До викладу тексту наказу існують певні вимоги:
1. У наказах про прийняття на роботу обов'язково зазначають: 
а) на яку посаду; 
б) до якого структурного підрозділу; 
в) з якого числа оформляється на роботу; 
г) вид прийняття на роботу (на постійну, тимчасову, за сумісництвом); 
ґ) особливі умови роботи (з прийняттям матеріальної відповідальності, зі скороченим робочим днем).
2.	У наказах про переведення на іншу роботу вказують вид і мотивування переведення.
3.	У наказах про надання відпустки зазначають: 
а) вид відпустки (основна, додаткова, за тривалий стаж роботи на одному підприємстві, навчальна, у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, без збереження заробітної плати, за сімейними обставинами); 
б) загальна кількість робочих днів; 
в) дата виходу у відпустку і повернення; 
г) період, за який надано відпустку.
4.	У наказах про звільнення працівників зазначають: 
а) дату звільнення; 
б) мотивування.
Наказ набуває чинності з моменту його підписання. Начальник відділу кадрів зобов'язаний ознайомити зі змістом наказу осіб, які розписуються в оригіналі.
Організаційні накази видаються під час затвердження перспективних, річних та інших планів, при реорганізації або ліквідації структурних підрозділів.
Реквізити:
1. Назва виду документа.
2.	 Назва установи, що видає наказ, або назва посади керівника.
3.	 Місце видання.
4. Номер.
5. Дата.
6.	 Заголовок.
7.	 Текст, що складається з двох частин:
—	констатуються та аналізуються факти;
—	подаються розпорядження, заохочення або стягнення.
8.	 Підпис керівника установи.
9.	 Печатка.
Зразки:

МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
Національний університет імені Т. Г. Шевченка

НАКАЗ № __

від "__" _____________2015 р.
м. Київ
про прийняття на роботу за контрактом
ПРИЗНАЧИТИ:
__________________________________________________________
(прізвище, ім'я, по батькові)
на посаду _________________________________________________
на умовах укладеного з ним контракту від „___” _________2015 р. 
Підстава: контракт від „__” __________2015 р.

Ректор	        (підпис)                        Розшифрування
Печатка

ХАРКІВСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ ПЕДАГОГІЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
імені Г. СКОВОРОДИ

18. 06. 2015                            НАКАЗ № 209
щодо особового складу
ПРИЗНАЧИТИ:
1. Григоренко Наталію Юхимівну на посаду асистента кафедри органічної хімії з 1 липня 2014 р., встановити посадовий оклад 120 гривень.
Підстава: заява Н. Ю. Григоренко з візами завідувача кафедри органічної хімії і декана природничо-географічного факультету.
НАДАТИ:
2. Олефіренку Ігореві Миколайовичу, доценту кафедри психології, чергову відпустку з 1.07.2015 до 28.07.2015 р. на 24 робочих дні, за період роботи.
Підстава: графік відпусток, заява І. М. Олефіренка.
ЗВІЛЬНИТИ:
3. Ковальчук Олену Василівну, лаборанта кафедри мікробіології, із посади з 1 липня 2015 р. у зв'язку з виходом на пенсію.
Підстава: заява О. В. Ковальчук.

Ректор						Ф. М. Васильєв

Довідка
Довідка – документ, що містить опис та підтвердження тих чи інших фактів і подій.
Група	Зміст тексту	На чому оформляється	
Службові	3 інформацією про факти та події службового характеру	Загальний бланк установи або аркуш паперу з реквізитами	
Реквізити: назва відомства, установи (адресат); назва виду документа (довідка); дата; місце укладання; заголовок до тексту; текст; підпис; печатка.
Службова довідка повинна об’єктивно відображати стан справ, тому її складання потребує ретельного відбору та перевірки відомостей, зіставлення й аналізу отриманих даних. У ній можуть наводитися таблиці, приєднуватися додатки.
Доцільно починати текст довідки особистого характеру з подання в називному відмінку прізвища, імені та по батькові особи, про яку подаються відомості. Не рекомендується вживати звороти типу «дійсно вчиться», «дійсно проживає», «цим повідомляємо» і т. ін.

Тема № 7. Професійна документація медиків. 
Особливості її складання та оформлення

1. Кількість годин – 2.
2. Обґрунтування теми. Службова документація охоплює всі сторони виробничої діяльності людей. Якість службового документа безпосередньо впливає на характер цієї діяльності та на її результати. Соціальна функція фахового мовлення дуже важлива: фахове мовлення обслуговує суспільні відносини людей, служить для взаємозв'язків у галузі політичних, економічних, соціальних та культурних відносин. Такі неоднакові завдання в межах ділового стилю виконують розділи: фахова документація, організаційно-розпорядчі документи, довідково-інформаційні документи, документи з кадрово-контрактових питань, особисті офіційні документи. Кожен з них має свої  особливості і їх треба враховувати, укладаючи фахові папери відповідно до вимог державного стандарту.
3. Мета заняття:
- загальна: Домогтися засвоєння студентами навчального матеріалу, який містить інформацію про державний стандарт на оформлення та складання текстів, документів. Ознайомити студентів з основним пакетом медичних документів та особливостями їх оформлення.
- конкретна: 
− дати студентам ґрунтовні й систематичні знання з теми „Державний стандарт на оформлення та складання текстів. Призначення та класифікація документів, групи документів”;
− забезпечити оволодіння нормами української літературної мови і навичками комунікативного виправданого використання засобів мови під час створення документів із дотриманням етикету ділового спілкування;
− активізувати розумову діяльність студентів, урізноманітнити тексти документів та форми виконання документів;
− формувати в студентів уміння та навички роботи із діловою документацією відповідно до державного стандарту;
- навчити студентів оформлювати медичну картку пацієнта;
- вести протокол операції;
- заповнювати листок непрацездатності;
- заповнювати направлення на лабораторні дослідження.
а) знати:
- вимоги до мови ділових паперів;
- вимоги до оформлення документів;
- особливості різних видів документів;
- рубрикацію тексту;
- правила бібліографічного опису.
	б) уміти:
- оформляти різні види документів;
- оформляти медичні документи;
- оформляти документи щодо особового складу;
- правильно оформляти титульну сторінку;
- розрізняти постійні та змінні реквізити;
- членувати текст;
- писати цифри та символи в ділових паперах.

4. Графологічні структури теми.

5. Матеріальне та методичне забезпечення теми: підручники, методичні вказівки, презентації за темою, інноваційно-інформаційні технології.
6. Матеріали до практичного заняття (зміст заняття):
1. Культура писемного ділового мовлення медиків.
2. Основна медична документація стаціонару.
3. Медична документація терапевтичного відділення.
4. Медична документація поліклініки.
5. Основна документація диспансеру.
6. Робота кабінету медичної статистики.
7. Протокол про порушення санітарних норм. Витяг із протоколу.
8. Тренувальні вправи.
7. Практичні навички з теми.
1. Заповніть листок непрацездатності (див. додаток)
2. Запитайте й запишіть паспортні дані тяжкохворого зі слів його родичів.
3. Оформіть бланк направлення на аналіз.
4. Заповніть протокол операції.
5. Заповніть історію хвороби за таким планом:
а) паспортні дані хворого;
б) скарги;
в) історія захворювання;
г) огляд.
8. Термінологія (ключові слова). Документ, стандарт, реквізити, формуляр документів, бланк, текст, рубрикація тексту, дата, індекс, гриф затвердження, резолюція, підпис, віза, штамп, бібліографія, медична картка пацієнта, протокол операції, листок непрацездатності, лабораторні дослідження.
9. Запитання до контролю знань.
1. Як оформляти титульну сторінку документа?
2. Назвіть прийоми виділення окремих частин тексту.
3. Назвіть правила оформлення заголовків і підзаголовків.
4. Як пишуться цифри й символи в документі?
5. Назвіть документи з кадрово-контрактових питань.
6. Як оформлюється заява?
7. Як оформлюється автобіографія?
8. Як оформлюється резюме?
9. Як оформлюється характеристика?
10. Як оформлюється наказ?
11. Як оформлюється довідка?

10. Література.
1.	Шутак Л. Б., Навчук Г. В., Ткач А. В. Українська мова професійного спрямування : навч. посіб. для студентів вищих медичних навч. закладів освіти І-ІV рівнів акредитації / за ред. Г. В. Навчук. – Чернівці, 2008. – 444 с.
2.	Золотухін Г.О., Литвиненко Н.П., Місник Н.В. Фахова мова медика : підруч. К. : Здоров'я, 2002. – 392 с. – С. 5 – 15.
3.	Гуць М., Олійник І., Ющук І. Українська мова у професійному спілкуванні. – К. : ВееZоne, 2004.
4.	Литвиненко Н.П., Місник Н.В. Українська медична термінологія у фаховій мові лікаря. - К.. Книга плюс, 2001 - 176 с.
5.	Кисіль Г. Г., Чорногуз О. Ф. Професійне мовлення медиків. – К. : Медицина, 2012. – 440 с.

Методична розробка складена: доц. Фоміна Л. В., доц. Ніколаєва А. О., доц. Калініченко О. В., Скорбач Т. В., Нестеренко А. К.
Методична розробка переглянута і затверджена на засіданні кафедри української мови, основ психології та педагогіки __________________________
З доповненнями (змінами) _____________________________
Завідувач кафедри		__________________		доц. Фоміна Л. В.

Лікувальна діяльність медика завжди супроводжується складанням та читанням ділових документів. Тому необхідно засвоїти вимоги й правила оформлення різноманітних документів.
Варто пригадати такий латинський вислів: «Перо в руках медиків має бути не скальпелем, а патерицею пророка; у кожнім слові, поясненому, розтлумаченому, розглянутому з усіх боків, але не препарованому, повинно пульсувати життя». У деяких моментах написане підлягає забороні, збереженню лікарської таємниці.
Медичні документи складаються в основному в монологічній формі. Текст має бути точним, з відповідною лексикою та медичною термінологією. У писемній мові переважає особливий стиль, дещо традиційна форма викладу, загальноприйняті структури документів, правила вживання специфічних словосполучень.
У медичній документації писемне мовлення фіксується графічними, матеріальними знаками (цифрами, літерами, умовними позначками, графіками, рисунками).
Сувора нормативність тексту зумовлена опосередкованим контактом з хворим, і це вимагає особливої виразності тексту, дбайливого добору мовних засобів.
Невдалий вибір слова, неточне слово, невідповідний медичний термін неприпустимі в медичному документі. Традиційність і певний писемний «консерватизм» проявляються в медичній документації особливо чітко й послідовно.
Загальнообов’язкові норми графіки, орфографії та пунктуації ще підсилюються суворими правилами побудови ділового папера (медична картка хворого, направлення хворого на дослідження).
У медичній документації дуже багато праці й зусиль витрачається на спеціальне оброблення тексту.
Значну роль у ділових паперах медиків відіграє необмежена кількість відтворення й дублювання певного документа.
Облікові медичні документи взаємопов’язані та доповнюють один одного.
Медична картка стаціонарного хворого, або історія хвороби, є основним медичним документом стаціонару. Медична картка містить усі необхідні відомості, що сприяють організації належного медичного обслуговування хворого й контролю за ним.
Медична картка амбулаторного хворого є основним медичним документом поліклініки чи амбулаторії. 
Догляд за хворими – це комплекс заходів, що спрямовані на полегшення стану хворого й забезпечення успіху лікування,  Під час догляду за хворим обов'язковим є ведення медичної документації.
Медична допомога в Україні здійснюється різними медичними закладами, що поділяються на амбулаторні, стаціонарні, санаторії та профілакторії.
Медичні документи взаємозв'язані й доповнюють один одного.
Культура писемного ділового мовлення медиків вимагає правильного написання медичних документів, знання їх будови й тих мовних засобів, за допомогою яких вони оформлюються. 
Щоб забезпечити культуру писемного ділового мовлення, треба дотримуватися вимог, які ставляться до оформлення медичної документації:
1. Відповідність мовних засобів їх стильовому призначенню (уникнення розмовних, емоційно забарвлених, діалектних слів).
2. Дотримання норм літературної мови, уживання зрозумілих слів, уникнення русизмів.
3. Логічність думки, чіткість і послідовність викладу, членування тексту відповідно до будови медичного документа.
4. Медики під час написання й оформлення документів повинні дбати про те, щоб чітко й лаконічно викласти інформацію, що є важливим складником у лікуванні хворого.
5. Стислість вираження думки, сувора відповідність слова його значенню, об'єктивність викладу фактів.
6. Текст документа характеризується точним добором медичної термінології.
7. Традиційне вживання усталених медичних словосполучень.
8. Роблячи висновок у медичному документі, слід детально викласти свої зауваження, оцінки, рішення, аргументуючи їх.
Основна медична документація стаціонару
Медична картка стаціонарного хворого (Ф. ООЗ-о) – титульний лист історії хвороби заповнює медсестра приймального відділення, діагноз під час госпіталізації – лікар приймального відділення, діагноз лікаря поліклініки – лікар, який направив хворого до стаціонару; остаточний діагноз зобов'язаний встановити лікар-ординатор протягом З днів. Щодня лікар записує дані про стан пацієнта, консультації зі спеціалістами, медсестра підклеює результати досліджень. Під час виписування чи в разі смерті хворого пишеться епікриз.
Статистична картка вибулого зі стаціонару (Ф. 066-о) – заповнює палатний лікар одночасно з епікризом після виписування хворого. Картка стисло відображає основні моменти медичної допомоги хворому, тривалість перебування в стаціонарі, якість діагностування лікаря поліклініки, термін, характер і результати хірургічного втручання, наслідки захворювання та ін.
Журнал реєстрації осіб, які прийняті на стаціонарне лікування (Ф. 001-о) заповнює медсестра приймального відділення лікувально-профілактичного закладу. У ньому зазначають: дату і годину госпіталізації, місце проживання, ким хворий направлений, до якого відділення, № історії хвороби, діагноз під час госпіталізації, де хворий працює.
Документація лікаря: 1. Історія хвороби (медична картка стаціонарного хворого), що є основним документом терапевтичного відділення. До неї вносять усі дані про хворого, результати динамічного спостереження та лікування, вклеюють результати лабораторних, інструментальних та лікувальних досліджень, показники основних життєвих функцій, температурний листок. Історія хвороби є юридичним документом, який зберігається протягом 25 років. Медичним працівникам слід пам'ятати, що історію хвороби, особливо хворого на онкологічне захворювання, у жодному разі не можна давати хворому на руки. 2. Картка хворого, що вибув зі стаціонару (статистичний документ). 3. Листок непрацездатності, що видається хворому після виписування зі стаціонару.
Документація постової медичної сестри: а) листок лікарських призначень, який підписується медичною сестрою після їх виконання; б) температурні листки, у яких сестра проставляє дані  вимірювання ранкової та вечірньої температури; в) журнал передачі чергувань; г) журнал руху хворих у відділенні; ґ) журнал обліку наркотиків; д) журнал обліку хворих із високою температурою тіла; є) вимоги до харчоблоку лікарні (у двох примірниках); є) журнал видачі медикаментів; ж) журнали зі списками хворих, яким необхідно провести те чи те лабораторне або інструментальне дослідження; з) журнал для реєстрації списку хворих, які потребують консультацій лікарів-фахівців.
Документація старшої медичної сестри: а) журнал руху хворих, у який щоранку заносять дані про хворих, госпіталізованих протягом попередньої доби, які виписалися зі стаціонару, померли або були переведені до інших відділень; б) журнал обліку наркотиків; в) журнал обліку спирту; г) журнал вимог до аптеки; ґ) журнал адміністративно-господарських обходів; д) графіки робити молодшого та середнього медичного персоналу, табелювання їхньої роботи.
Медична документація поліклініки
Медична картка амбулаторного хворого (Ф. 025-о) – слугує для запису лікарських спостережень, діагностичних і лікувально-профілактичних заходів.
Статистичний талон для реєстрації остаточних діагнозів (Ф. 025-о) – для запису як нових, так і раніше зареєстрованих захворювань, із приводу яких хворий звернувся в поточному році до поліклініки.
Талон на прийом до лікаря (Ф. 025-о) – служить для регулювання приймання хворих лікарем і дає змогу звільнити лікаря від заповнення "Щоденника роботи лікаря" (Ф. 039-о), регулює повторне відвідування пацієнтів.
Щоденник роботи дільничної (патронажної) медсестри (Ф. 016-о) – фіксується щоденна робота: виконання маніпуляцій лежачим хворим, рознесення талонів на прийом до лікаря, відвідування самотніх людей похилого віку, щеплення, санітарно-освітня робота з населенням.
Щоденник роботи лікаря (Ф. 039-о) – призначений для обліку всіх амбулаторних відвідувань, незалежно від їх характеру й часу приймання, що визначає обсяг роботи лікаря. До числа відвідувань включають також відвідування хворих з приводу профілактичних оглядів, а також медичні огляди, які проводяться в години амбулаторного приймання, незалежно від місця проведення. Як зазначено вище, лікарів звільняють від ведення цього документа, якщо навантаження лікаря вираховує статист за талонами, які надходять до нього з лікарських кабінетів після приймання.
Відомість відвідувань у поліклініці (амбулаторії), диспансері, консультації вдома (Ф. 039/о-88) – розрахована на місяць. Щоденно лікар заповнює графи: скільки прийнято хворих (дорослих, дітей), відвідано хворих удома з приводу захворювань, скільки було профілактичних і патронажних відвідувань. Наприкінці місяця лікар здає заповнену відомість разом із талонами до лікаря (Ф. 024-о) у статистичний кабінет.
Контрольна картка диспансерного спостереження (Ф. ОЗО-о) – складається окремо на кожну особу під час першого огляду, далі в неї заносять дані повторних оглядів. Є графи щодо проведення лікувально-профілактичних заходів: медикаментозне, санаторно-курортне лікування, дієтичне харчування, переведення на іншу роботу, контроль відвідування.
Підґрунтям для планування розвитку охорони здоров'я в цілому і по окремих галузях є медична статистика, яка базується на підрахунках і систематизації даних, отриманих із названих вище медичних документів за такими показниками:
число народжених протягом 1 року х 1000
1. Народжуваність =_____________________________________
середня кількість населення

число померлих протягом 1 року х 1000
2. Коефіцієнт смертності =_____________________________•
середня кількість населення

число дітей, що померли на 1-му році життя (поточний рік)
3. Дитяча смертність =___________________________________•
2/3 дітей, що народилися живими в поточному році + 1/3 – минулого року

4. Захворюваність – сукупність нових захворювань, ніде раніше не врахованих і вперше в даному році виявлених серед населення – на 1000 осіб.
5. Хворобливість (поширеність захворювань) – сукупність усіх наявних серед населення захворювань, уперше виявлених у даному році і зареєстрованих у попередні роки, з приводу яких хворі повторно звернулися в даному році (у розрахунку на 1000 осіб).
Протокол – це один з найпоширеніших документів колегіальних органів, у якому фіксують місце, час, мету й результат проведення зборів, конференцій, засідань, нарад та ін. У протоколі занотовують склад присутніх і відсутніх, зміст доповідей, що заслухані, та винесені ухвали з обговорених питань. Зміст інших протоколів – об'єктивний опис певного факту чи події.
Протоколом також оформляється певна діяльність адміністративних, державних, міждержавних структур, слідчих, міліцейських та судових органів.
Відповідно до обсягу фіксованих даних усі протоколи поділяють на три групи: стислі (короткі), текст яких містить лише назви обговорених питань (під рубрикою "СЛУХАЛИ") та ухвалу або розширену резолюцію щодо цих питань (під рубрикою "УХВАЛИЛИ"); повні, у тексті яких, окрім ухвал, стисло записують виступи доповідачів та інших учасників зібрання. До повного протоколу заносять також запитання доповідачам та конспективний запис виступів під час обговорення; стенографічні, в яких дослівно зафіксовано виступи, репліки, запитання, обговорення та весь хід засідання, зборів.
Реквізити:
1. Назва виду документа (посередині).
2. Порядковий номер (після слова "Протокол").
3. Дата проведення заходу, засідання та ін. (ліворуч).
4. Місце проведення (праворуч).
5. Назва заходу, зібрання із зазначенням його характеру (загальні збори; установча, наукова, ювілейна конференція; виробнича, розширена, позачергова нарада тощо).
6. Назва установи, організації, закладу чи їхнього структурного підрозділу, де відбувається захід.
7. Посада, прізвище та ініціали особи, яка веде збори.
8. Посада, прізвище та ініціали особи, яка укладає протокол.
9. Склад учасників заходу зазначається за таким принципом: – посада, звання, прізвище та ініціали керівників установи, службових осіб, почесних гостей та інших запрошених, членів президії (якщо є);
- якщо кількість присутніх членів колективу не перевищує 15 осіб, то зазначають прізвища та ініціали всіх учасників (за абеткою);
- якщо кількісний склад присутніх перевищує зазначену вище цифру, у протоколі зазначають лише загальну кількість, додавши до нього реєстраційний лист (укладений за абеткою).
10. Відсутніх і причини відсутності зазначають або поіменно (за абеткою), або лише загальну кількість, якщо відсутніх більше ніж 10 осіб.
11. Порядок денний (питання, що розглядаються, формулюють у Н. відмінку, зазначивши посаду, прізвище та ініціали особи доповідача).
12. Текст поділяють на розділи, що відповідають пунктам порядку денного. Кожний розділ містить пункти: "СЛУХАЛИ", "ВИСТУПИЛИ", "УХВАЛИЛИ" (ці слова подають з нового рядка великими літерами):
- після римської цифри на позначення розділу (питання) в одному рядку пишуть "СЛУХАЛИ";
- прізвище, ініціали та посаду чи статус доповідача пишуть з нового рядка у Н. відмінку й підкреслюють. Далі в тому ж рядку, після тире, викладають зміст доповіді у формі прямої мови. У стислих і повних протоколах зазначають: "Текст доповіді додається ";
- нижче занотовують питання та відповіді на них (для повного й стенографічного протоколу);
- розділ "ВИСТУПИЛИ" (без цифри перед ним) оформляють аналогічно попередньому. Арабськими цифрами зазначають порядок осіб, які виступали, якщо їх більше ніж одна;
- розділ "УХВАЛИЛИ" оформлюють аналогічно попередньому розділу. Різні за характером питання ухвали групують і позначають арабськими цифрами з нового рядка. У цьому розділі повністю фіксується прийняте рішення, яке може складатися з одного чи декількох пунктів або з констатуючої частини та резолюції.
13. Перелік додатків до протоколу із зазначенням кількості сторінок і примірників.
14. Посади керівників засідання або наради (ліворуч), підписи та їх розшифрування (праворуч).
Текст протоколу, записаний на підставі виступів учасників зібрання, має бути стислим і лаконічним (для стислих і повних), але повинен містити інформацію, що всебічно та зрозуміло характеризує обговорення конкретних питань.
Вислів "протокольна точність" відображає сутність даного документа з обов'язковим додержанням змісту, форми та стилю викладу, позицій сторін в усіх розділах і пунктах протоколу.
Збори та конференції, на яких проводяться вибори таємним голосуванням, вимагають укладання окремих протоколів лічильної комісії.
СТАТТЯ 256 КОДЕКСУ УКРАЇНИ
ЗМІСТ ПРОТОКОЛУ ПРО АДМІНІСТРАТИВНЕ ПРАВОПОРУШЕННЯ
У протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім'я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу порушника; місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення порушника; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Протокол підписується особою, яка його склала, й особою, яка вчинила адміністративне правопорушення; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
У разі відмови особи, яка вчинила правопорушення, від підписання протоколу, у ньому робиться запис про це. Особа, яка вчинила правопорушення, має право подати пояснення та зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви своєї відмови від його підписання.
Під час складання протоколу порушникові роз'яснюються його права й обов'язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка в протоколі.
Згідно з Кодексом України й оформляється протокол про порушення санітарних норм.
Витяг із протоколу – один із найпоширеніших видів документації. Він є короткою (усіченою) формою повного протоколу й відображає конкретне окреме питання.
Витяг надається окремим особам чи надсилається організаціям, установам на їх письмовий запит. У протоколі, з якого зроблено витяг, зазначають, на якій підставі, кому й коли подано чи надіслано документ.
Реквізити:
1. Назва виду документа.
2. Номер документа, з якого робиться витяг.
3. Назва організації, установи, яка проводила засідання, нараду.
4. Дата проведення зборів, засідання.
5. Номер питання, що розглядалося, і його сутність (як його сформульовано в протоколі).
6. Винесена ухвала з питання, що розглядалося.
7. Посада, підпис, ініціали та прізвище того, хто підписав оригінал.
8. Посада, підпис, ініціали та прізвище того, хто уклав витяг.
9. Дата укладання витягу.

Зразки медичної документації

ПРОТОКОЛ ОПЕРАЦІЇ

Прізвище, ім'я, по батькові хворого_____________________________________________
№ історії хвороби____________________________________________________________
Діагноз до операції: __гострий апендицит _______________________________________
Діагноз після операції_________________________________________________________
Операція: апендектомія________________________________________________________
Хірурги ____________________________________________________________________
Анестезіолог ________________________________________________________________
Операційна сестра ____________________________________________________________
Знеболювання: м/а Sol. Novocaini 0,5 % – 200,0, внутрішньовенно___________________

Дата операції_________
Початок_________  Тривалість_________

Операційне поле оброблене за Гроссихом-Вілончиковим. Після проведення знеболювання розрізом Волковича-Дьяконова здійснено розсічення тканин правої здухвинної ділянки завдовжки до___ см. Шарами розітнута черевна порожнина. Після розрізування очеревини виділилась мізерна кількість серозного випоту. У рану виведено купол сліпої кишки разом із червоподібним відростком, відросток катарально змінений. Брижа відростка поетапно перетиснута на затискачах, прошита, відсічена, перев'язана. Відросток біля основи перев'язано кетгутовою лігатурою, відсічено. Кукса відростка оброблена йодом і занурена в купол сліпої кишки кисетним і v-подібним швами. Купол сліпої кишки занурений у черевну порожнину. Зроблена ревізія ділянки тонкої кишки на відстані до 50 см від баугінієвоі заслінки, патології не виявлено. Контроль на гемостаз – сухо. Рану зашито шарами. Йод. Асептична пов'язка.
Макропрепарат: відросток завдовжки до _____ см, стовщений, напружений, судини ін'єційовані
 __________________________________________________________________

Лікар ____________________________________
Для знеболювання в післяопераційний період призначено ______________________
Лікар ____________________________________

Листок непрацездатності
Лицьовий бік

Заповнюється лікарем 
і зберігається в закладі 
охорони здоров’я	
ЛИСТОК НЕПРАЦЕЗДАТНОСТІ        
ПЕРВИННИЙ, ПРОДОВЖЕННЯ ЛИСТКА №....................
(відповідне підкреслити)
...........................................................................................................
(прізвище, ім’я, по батькові непрацездатного)
...........................................................................................................
(місце роботи: назва підприємства, установи, організації)
Виданий ........................................................................ 20.......... р.
(число, місяць)	

Серія ..............   №.............
...................................................
(прізвище лікаря)

№ медичної карти ...................
...................................................
(Підпис одержувача)	К   О   Р   І   Н   Е   Ц   Ь	

       ПРИМІТКА:

ЗАПОВНЮЄТЬСЯ ЛІКАРЕМ ЛІКУВАЛЬНОГО ЗАКЛАДУ

Л   І   Н   І   Я      В   І   Д   Р   І   З   У
   ЛИСТОК НЕПРАЦЕЗДАТНОСТІ
ПЕРВИННИЙ, ПРОДОВЖЕННЯ ЛИСТКА №..........................          Серія.............   №.............

Печатка            закладу охорони здоров’я	
		
Чол.	Жін.	
відповідне підкреслити	
	
Шифр
МКХ-10...........

(відповідне підкреслити)	
................................................................................................................................................
(назва і місцезнаходження закладу охорони здоров’я)
Виданий ............................................................................................................. 20.......... р.
(число, місяць)
..............................................................................................................................  Вік ..........
(прізвище, ім’я, по батькові непрацездатного)	                     (повних років)
................................................................................................................................................
(місце роботи: назва підприємства, установи, організації)
	Діагноз первинний:	Діагноз заключний:	
		
Причина непрацездатності: захворювання загальне – 1, професійне та його наслідки – 2, 
наслідок аварії на ЧАЕС – 3, нещасний випадок на виробництві та його наслідки – 4, 
невиробничі травми – 5, контакт з хворими на інфекційні захворювання та бактеріоносійство – 6,
санаторно-курортне лікування – 7, вагітність та пологи – 8, ортопедичне протезування – 9,
   догляд (вік).................................................................. – 10.

	РЕЖИМ:	Відмітки про порушення режиму:
Підпис лікаря...................................................................	
	Перебував у стаціонарі

З..........................20.....р. по.........................20.....р.	Направлений у МСЕК ..................................20.....р.

Підпис голови ЛКК....................................................	
	Перевести тимчасово на іншу роботу
з............................20.....р. по.......................20.....р.
Підпис голови ЛКК.....................................    М. П.	Оглянутий у МСЕК........................................20.....р.

Висновок МСЕК........................................................

.....................................................................................
                                                                            
Підпис голови МСЕК...................................    	

М. П.
МСЕК

	Видачу листка непрацездатності дозволяю:

Підпис головного лікаря..............................    М. П.		
З  В  І  Л  Ь  Н  Е  Н  Н  Я     В  І  Д     Р  О  Б  О  Т  И
	З якого числа	До якого числа  включно	Посада                                            і прізвище лікаря	Підпис та печатка лікаря	
	З

   (число, місяць, рік)	

(словами число і  місяць)			
	З

   (число, місяць, рік)	

(словами число і   місяць)			
	З

   (число, місяць, рік)	

(словами число і  місяць)			
	З

   (число, місяць, рік)	

(словами число і місяць)			

}

Печатка          закладу охорони здоров’я

	СТАТИ ДО РОБОТИ
З
(словами число і місяць)
ПРОДОВЖУЄ ХВОРІТИ
Видано новий листок непрацездатності (продовження)   №…
№    №................	
   .................................................
                   посада, прізвище

   .................................................
                     підпис лікаря	

Зворотний бік

ДО ВІДОМА ЛІКАРЯ
Бланки листка непрацездатності повинні зберігатись як бланки суворої звітності.
Про витрачання бланків листка непрацездатності лікар повинен звітувати  в установленому порядку зданням корінців виданих листків непрацездатності.
Заповнюється табельником або уповноваженою особою	..............................................................................................................................................................................
(назва підприємства, установи, організації)
Структурний підрозділ.............................................. Посада........................................... Таб. №...................
Робота постійна, тимчасова, сезонна (потрібне підкреслити).
Не працював з «.......»......................................20......р. до «.......»......................................20......р.  
Неробочі дні за період непрацездатності ........................................................................................................
(числа)
До роботи став з «.......»......................................20......р.
Підпис і прізвище табельника або уповноваженої особи..............................................................................
Дата............................................................	
Заповнюється відділом кадрів або уповноваженою особою	Застрахована особа віднесена: до осіб, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС або доглядають хвору дитину віком до 14 років, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи; ветеран війни (потрібне підкреслити).
Страховий стаж на день настання непрацездатності:
до 5 років, від 5 до 8, від 8 і більше років (потрібне підкреслити).
..............................................................................................................................................................................
(посада, підпис і прізвище працівника відділу кадрів або уповноваженої особи)	
Заповнюється комісією із соціального страхування або уповноваженою особою, на яку покладено призначення допомоги	ПРИЗНАЧЕНА ДОПОМОГА:
З тимчасової непрацездатності в розмірі............................% за.................. робочих (календарних) днів
З вагітності та пологів у розмірі.........................................% за.................. робочих (календарних) днів
Допомога не надається з причини: ..................................................................................................................
..............................................................................................................................................................................
Акт про нещасний випадок на виробництві, акт розслідування нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання  від .........................20...... р.               № ...............................................
..............................................................................................................................................................................
(посада, підпис і прізвище уповноваженої особи)	

Місяці	Кількість робочих днів (годин)	Сума фактичної заробітної плати,           з якої нараховуються страхові внески	Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата	

				

				
Усього:				

З якого часу  і до якого 	За скільки днів (годин)	Розмір допомоги в % до заробітної плати	Денна (годинна) допомога                     в грн. і коп.	Усього нараховано	Усього, з урахуванням заробітної плати при переведенні на іншу роботу	

Заповнюється бухгалтерією (розрахунковою
частиною) підприємства, установи, організації	ДОВІДКА ПРО ЗАРОБІТНУ ПЛАТУ
Місячний оклад....................................... грн.           Денна тарифна ставка......................................... грн.

При переведенні під час хвороби на іншу роботу з «.......»......................................20......р.
до «.......»................................20......р.  заробітна плата за............. днів становить................................. грн.
НАЛЕЖИТЬ ДО ВИПЛАТИ

..............................................................................................................................................................................
(усього нараховано – сума словами)
Включено до платіжної відомості за............................................ місяць 20 ...... р.
Печатка                 Прізвище і підпис керівника ...................................      Підпис головного
                                                                                                                         (старшого) бухгалтера.…….	

Лабораторна документація
Дитяча поліклініка Радянського району
м. Києва

ДОСЛІДЖЕННЯ СЕЧІ №_____	

Дитина____________________
Адреса____________________
Дільниця____для лікаря______
Доставлена кількість_________
Колір_______реакція_________
Питома вага________________
Прозорість_________________
Білок______________________
Альбумоза_________________
Глюкоза___________________
Ацетон____________________
Ацетооцтова к-та____________
Жовчні пігменти____________
Уробілін___________________
Індикат____________________
Діазореакція________________
Випадкові домішки__________
__________________________

	Осад___________________________
_______________________________

Мікроскопія осаду
1. Епітеліальні клітини
Плоскі__________________________
Поліморфні______________________
2. Лейкоцити_____________________
3. Еритроцити____________________
4. Циліндри
Гіалінові________________________
Зернисті_________________________
5. Клітини ниркового епітелію______
6. Солі __________________________
7. Слиз__________________________
8. Бактерії_______________________
Аналіз проводив
«____»_________________2000 р.

	

		
Дитяча поліклініка Радянського району
м. Києва

ЛАБОРАТОРІЯ
«___»_________________2000 р.

Дослідження калу

Прізвище, ім'я ____________________
Адреса___________________________
Яйця глистів_______________________
Найпростіші_______________________
Р-ція Грегерсена____________________

Підпис_______________________	

	

Основні біохімічні показники крові в нормі
Білки та білкові фракції	
Показники	Одиниці СІ	
Загальний білок	65–85 г/л	
Альбуміни	40–50 г/л (52–65 %)	
Глобуліни	25–35 г/л (35-48 %)	
Альфа-1	1– 4 г/л (2,5–5 %)	
Альфа-2	4–12 г/л (7–13 %)	
Бета	5–11  г/л (8–14 %)	
Гамма	5–16 г/л (12–22 %)	
А/Г коефіцієнт	1,2–2,0	
Фібриноген	2–Ь г/л	
Протромбін	1 г/л	

Ферменти сироватки (плазми) крові	
Показники	Одиниці СІ	
Аспартатамінотранс-фераза (АсАГ)	0,1–0,45 мкмоль/(мл год)	
Аланінамінотрансфераза (АлАТ)
Лужна фосфатаза	0,1–0,68 мкмоль/(млгод)	

	1–3 мкмоль/(млгод)	
Кисла фосфатаза	4–10 мкмоль/(л хв)	
Лактатдегідрогеназа (ЛДГ)	0,8–4,0 мкмоль/(млгод)	
Креатинфосфокіназа (КФК)	0–6 мкмоль/(лхв)	
Холінестераза	45–95 мкмоль/(лс) 160–340 мкмоль/(мл год)	
Амілаза	12–32 мг/(млгод)	

Система згортання крові та фібринолізу	
Показники	Одиниці СІ	
Час згортання крові	Початок ЗО с – 2 хв	
за Лі–Байтом	кінець 3–5 хв до 10 хв	
Тривалість кровотечі	До 4 хв	
за Д'юком		
Ретракція кров'яного	18–24 год (індекс	
згустка	ретракції 0,3–0,5)	
Тромбоеластографія:		
час ретракцм	5– 7 хв	
час коагуляції	3– 5 хв	
максимальна амплітуда	45–55 мл	
Час рекальцифікації	60–120 с	
плазми		
Толерантність цитратної	10–16 хв	
плазми до гепарину		
Толерантність оксалатної	7–15 хв	
плазми до гепарину		
Протромбіновий час   ■	Індекс 90–105 %	
плазми	або 12–20 с	
Антитромбінова активність	90–110%	
Фібринолітична активність	3– 4 год	
плазми		
Фібриноген плазми	200–400 мг% (2-4 г/л)	
Фібриноген В плазми	Не визначається	
Фібринолітичний фактор	40–50 ОД	
Концентрація фактора II	85–110 %	
(протромбін)		
Концентрація фактора V	85–110 %	
(проакцелерин)		

Система згортання крові та фібринолізу	
Показники	Одиниці СІ	
Концентрація фактора VIM	80–100 %	
Концентрація фактора X	60–130 %	
Концентрація фактора VII	65–135 %	
Продукти деградації	Негативна реакція	
фібрину		
Адгезивність тромбоцитів	25–55 %	
Тромботест	IV–V ступінь	

Окремі біохімічні показники сироватки крові	
Показники	Одиниці СІ	
Білірубін:		
загальний	8,5–20,5 мкмоль/л	
вільний	1,7–17,11 мкмоль/л	
(непрямий, некон'юго-		
ваний)		
зв'язаний	0,86–5,1  мкмоль/л	
(прямий, кон'югований)		
С-реактивний протеїн	Негативний	
Сіалова кислота	550–790 мг/л	
о^-Серомукоїд	12,47–31,75 мкмоль/л	
Антистрептолізин-0	250 ОД	
(АСЛ-О)		
Антистрептогіалуроні-	250 ОД	
даза (АСГ)		
Тимолова проба	До 5 ОД	
Проба Вельтмана	0,4–0,5 мл розчину	
СаСІ2 (5-та–7-ма		
пробірки)		

Дослідження сечі	
Показники	Одиниці СІ	
Діурез	600–1600 мл/добу	
Відносна щільність	1008–1026	
рН сечі	4,5–8,0 (у середньому 6,0)	
Білок	Відсутній	
Глюкоза	0–0,83 ммоль/л	
	(звичайними реакціями	
	не виявляється)	
Еритроцити	Одиничні в полі зору	
Лейкоцити	0–3 в полі зору	
Епітелій (нирковий)	Відсутній	
Циліндри гіалінові	0–1 у полі зору	
Циліндри еритроцитарні,	Не виявляються	
лейкоцитарні, зернисті,		
воскоподібні, змішані		
Кристали солей	У кислій сечі можуть бути	
	урати, в лужній – фосфати	
Формені елементи		
осаду за методом		
Нечипоренка:		
лейкоцити	До 4х106/л	
еритроцити	До 1х106/л	
За методом Каков-		
ського–Аддіса:		
лейкоцити	2х106/л за добу	
еритроцити	1х106/л за добу	
циліндри	2х106/л за добу	
Діастаза (а-амілаза)		
в сечі	28–160 г (л год)	

Національний медичний університет ім.О.О.Богомольця 
Стоматологічна поліклініка

ІНДИВІДУАЛЬНА КАРТА
амбулаторного хворого для одноразового відвідування

Дата__________ Вік__________Стать_____________
Прізвище, ім'я, по батькові_______________________
Місце роботи___________________________________
Адреса_________________________________________
Прийнятий     відділенням     –    терапевтичним, хірургічним, ортопедичним:
ЛІКАР____________________________________

а)  на консультацію; б) для надання невідкладної
допомоги; в) на лікування   (підкреслити)
Діагноз____________________________________________________________________________________________________
Висновок:____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Повторні відвідування___________________________
                                                (куди направлений)
ЛІКАР__________________________________
                                                    (прізвище)	

_______________
№ історії хвороби 	______________________
(прізвище хворого, № палати)	
ЛИСТОК ЛІКАРСЬКИХ ПРИЗНАЧЕНЬ	
Призначено	Виконавці	Відмітка про призначення і виконання			
РЕЖИМ																	
ДІЄТА																	
	Лікар																
	Мед. сестра																
	Лікар																
	Мед. сестра																
	Лікар																
	Мед. сестра																
	Лікар																
	Мед. сестра																
	Лікар																
	Мед. сестра																
ПІДПИСИ	Лікар																
	Мед. сестра																

ЛИСТОК ІНДИВІДУАЛЬНОГО СПОСТЕРЕЖЕННЯ
Прізвище, ім'я, по батькові___________________________________
Дата______________Історія хвороби________________Група крові
Резус______________Дієта             _____________________________
Діагноз___________________________Непереносимість__________
Години	AT	ЦВТ	Пульс	Ди-хання	Температура тіла	Діурез	Трансфузії	Призначення	Особливості перебігу	
9										
10										
11										
12										
13										
14										
15										
Усього за 12год										

Код форми по В КОД________
Код установи по ВКПО________
Міністерство охорони здоров'я України                      Медична документація ______________________________________                                                     Форма 039/О-88
(назва установи)
ВІДОМІСТЬ
ОБЛІКУ ВІДВІДУВАНЬ У ПОЛІКЛІНІЦІ (АМБУЛАТОРІЇ),
ДИСПАНСЕРІ, КОНСУЛЬТАЦІЇ І ВДОМА

Прізвище і спеціальність лікаря________________________
за_________200_ р.

Дільниця: територіальна №_________________цехова №
Числа місяця	У поліклініці прийнято й оглянуто (усього)	У тому числі з приводу захворювань	Кількість відвідувань удома – всього	У тому числі дітей у віці до 14 років включно	
		дорослих і підлітків	дітей у віці до 14 років включно		з приводу захворювань	профілактичних і патронажних	
1							
2							
3							
4							
5							
6							
7							
8							
9							
10							
11							
12							
13							
14							
15							
16							
17							
18							
19							
20							
21							
22							
23							
24							
25							
26							
27							
28							
29							
30							
31							

Підпис ____________________________________

			Код форми по В КОД	
	Код установи по ВКПО	
Міністерство охорони здоров'я
України	Медична документація	
	Форма Обб-о	
(назва установи)		
СТАТИСТИЧНА КАРТКА		
ВИБУЛОГО ЗІ СТАЦІОНАРУ		
1, Прізвище, ім'я, по батькові		
Стать	чол.	Дата народження	
	жін.		(рік, місяць, число)	
2. Проживає постійно (алоеса)		
Житель (підкреслити) міста – 1	7. Кінець хвороби (підкреслити)	
села – 2	1) виписаний – 1	
	2) помер – 2	
3. Ким направлений хворий	3) переведений – 3	
Відділення Профіль ліжок	7а. Дата виписування, смерті	
	200    р.             місяць	
4. Доставлений у стаціонар за екстреними показаннями	число             годин
Виписаний: з одужанням, з поліп-	
так – 1 ні –2	шенням, без змін, з погіршенням	
	(підкреслити)	
(підкреслити)	76. Проведено днів____	
5. Через скільки годин від початку		
захворювання (травми)	8. Діагноз закладу,  що направив	
(підкреслити)	хворого	
1) до 6 год – 1		
2)  7–24 год – 2
3)  Пізніше ніж через 24 год – 3	9. Госпіталізовано в поточному році з приводу даного захворювання:	
6. Дата госпіталізації	уперше – 1 повторно – 2	
200_ р.___год		
_______число   ______міс		
10. Діагноз стаціонару				
Основний	Ускладнення	Супутні захворювання		
				
			10а	
				
			106	
				
11. У разі смерті (вказати причину)   
I. Безпосередня причина смерті (захворювання або ускладнення основного захворювання):	а) _______________________________________
б) ______________________________________
в) _______________________________________	
II. Інші важливі захворювання, що сприяли смерті та пов'язані із захворюванням чи його ускладненням, яке послужило безпосередньою причиною смерті 	
	
12. Хірургічні операції	
Дата, години	Назва операції	Ускладнення		
				
			11а	
				
			116	
Результат _______________________________	
13. Обстеження на RW __ _________________                 р.
14. Інвалід Великої Вітчизняної війни (підкреслити) так – 1, ні –2	
	Підпис ______________		

СИГНАЛЬНИЙ ЛИСТОК
НА ІНФЕКЦІЙНОГО ХВОРОГО
(заповнюється лікарем-куратором)

1. Відділення, палата _____________________________________________________________
2. Прізвище, ім'я, по батькові_______________________________________________________
3. Вік (до 3 років вказати місяць і рік народження) ____________________________________
4. Домашня адреса (докладна). Для мешканців міста вказати адміністративний район ________________________________________________________________________________ ________________________________________________________________________________
5. Найменування місця навчання (роботи), дошкільного закладу, групи, класу, дата останнього відвідування __________________________________________________________ ________________________________________________________________________________
6. Дата госпіталізації (у поліклініці – звернення) _____________________________________ ________________________________________________________________________________
7. Звідки прийнято дитину: з дому, іншого стаціонару (вказати, з якого і час перебування в ньому) _________________________________________________________________________ ________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
8. Дата захворювання_____________________________________________________________
9. Діагноз, установлений під час прийняття до стаціонару ______________________________ ________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
10. Клінічний діагноз (дата установлення, у разі виявлення кишкової інфекції вказати № аналізу і дату) ___________________________________________________________________ _______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
11. З ким узгоджено переведення (вказати прізвище лікаря-інфекціоніста, консультанта) _________________________________________________
12. Переводиться дитина одна або з матір'ю  (в інфекційну лікарню приймаються тільки матері, що годують груддю) _______________________________________________________

Підпис лікаря-куратора (розбірливо) _______________________________________________

Державна санітарно-епідеміологічна служба України
ПРОТОКОЛ
ПРО ПОРУШЕННЯ САНІТАРНИХ НОРМ
Мною	
(посада, прізвище, ім'я, по батькові особи, яка складає протокол, адреса, телефон)	
	
при	
	
(указати обставини, при яких встановлено порушення санітарного законодавства, назва об'єкта, його	
підлеглість і адресу)
що є порушенням	

(пункти санітарних норм, правил і нормативів, стаття Закону України "Про забезпечення
санітарного та епідемічного благополуччя населення" або статті Кодексу України про
адміністративне правопорушення або інші законодавчі акти України)
Дані про порушника
1. Для громадян або посадових осіб: Прізвище, ім'я, по батькові	
	
Посада	
Місце роботи	
Домашня адреса	
2. Для юридичних осіб:
Назва юридичної особи	
Відомча підлеглість	
Форма власності	
Юридична адреса	
Назва керівного органу	
Посада, прізвище особи, яка здійснює керівництво	

Назва податкової інспекції, де зареєстрований порушник	
	
Номер р/рахунку юридичної особи, назва банку	
	
Підпис особи, яка вчинила порушення (представник юридичної особи)	
Прізвище свідків (потерпілих), їх місце роботи, посада, адреса	
	
Пояснення особи, яка вчинила правопорушення (представника юридичної особи)	
	
Згідно зі статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, особа, що притягається до адміністративної відповідальності, має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, клопотання; під час розгляду справи користуватись юридичною допомогою адвоката, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження, й оскаржити постанову щодо справи.
Справу за фактами порушення санітарного законодавства, що зафіксовані в цьому протоколі, буде розглянуто	
	
(вказати місце, адресу, телефон, дату, час – якщо відомо] Р.	
(дата складання протоколу)                       (підпис особи, яка склала протокол)