МОВНИЙ ФЕНОМЕН ГРИГОРІЯ СКОВОРОДИ   
Краснікова С.О., Меліхов К.В.
Харківський національний медичний університет 	

Мова в філософії зазвичай розглядається як засіб формування і вираження думок. Філософія мови включає в себе досить широку область досліджень. Вона вивчає взаємини між мовою, мисленням і реальністю, а також знання, які можуть інтерпретувати дані зв’язку. Всі ці три основні перераховані сфери можуть трактуватися як самостійні, незалежні один від одного.
Коли постає питання про філософію мови Григорія Сковороди  йдеться, по-перше, про специфіку його філософської мови,  а по - друге, про його лінгвофілософську концепцію.
Найбільш глибинні риси філософської мови Г. Сковороди випливають із вкоріненості його світогляду у філософських джерелах античності. Відомо, що значний вплив на його філософію мови мали Філон Александрійський, Плутарх, Цицерон, стоїки, неопіфагорійці, неоплатоніки тощо. Дані впливи актуалізували духовно-пізнавальний активізм та діалогізм, як методологічні  прийоми за допомогою яких філософ торував шлях до істини.
Важливу роль у формуванні мовної свідомості філософа-мислителя Г.Сковороди відіграли суспільно-політичний контекст, літературна мова і суспільна мовна свідомість в Україні у XVIII ст. (їхня специфіка значною мірою була зумовлена особливостями староукраїнської літературної мови і суспільної мовної свідомості кінця XVI – XVII ст.), а також освіта та культура бароко. 
Визначальну роль у становленні мовної свідомості Г. Сковороди відіграла освіта. Саме початкова освіта, яку він здобув наприкінці 20-х – у першій половині 30-х років XVIII ст. у рідних Чорнухах і яка полягала у заучуванні напам’ять букваря, Псалтиря й Часослова, та церковна служба спричинили його "входження" до лінгвокультурного коду, репрезентованого церковнослов’янською мовою.
Найважливішим джерелом формування мовної свідомості Г. Сковороди була освіта, здобута у Києво-Могилянській академії, що дала йому ґрунтовні знання церковнослов’янської, книжної української ("простої") мов, грецької, латини, польської, німецької, давньоєврейської, а також поетики, риторики, філософії, природничих наук, математики з урахуванням не лише вітчизняних традицій, а й здобутків західноєвропейської науки і культури. Він здобув ґрунтовну освіту, що базувалася і на вітчизняних традиціях, і на досягненнях західноєвропейської культури – античного світу, Ренесансу, гуманізму, бароко та просвітництва. Це істотно позначилося на концептуальній та мовній картинах світу мислителя. Окрім того, Києво-Могилянська академія прищепила своєму вихованцеві навички критичного мислення, пошуку точного слова для досконалого вираження думки, вміння мислити в кількох площинах і переходити з одного мовного коду на інший. Ознайомлення з країнами Європи збагатило мислителя знаннями й розширило його світоглядні горизонти.
Розвиток староукраїнської мовної свідомості в кінці XVI – першій половині XVII ст. був зумовлений розквітом української культури і певною мірою співзвучний із процесами розвитку мовної свідомості в Європі в цілому, яку на етапі переходу від пізнього середньовіччя до нового часу характеризувало передусім розуміння цінності рідної мови, що спричинило переклади Біблії національними мовами. В Україні кінця XVI–XVII ст. функціонувало п’ять мов із різними ступенями "гідності": грецька, латина, церковнослов’янська, польська і "проста" (книжна). Саме "проста" мова виконувала функцію "нової апостольської", за допомогою якої простих людей навертали до віри та поширювали серед них Боже слово. У кінці XV – першій половині XVI ст. з’явилися перші спроби перекладу конфесійних текстів із церковнослов’янської мови на "просту", а в XVI – першій половині XVII ст. книжна українська мова значно розширила свої функції, що спричинило широке входження народнорозмовних елементів у полемічне, ораторсько-проповідницьке, художнє письменство, літописання, а також у ділові документи. Отже, у мовній свідомості українського суспільства формувалася ідея цінності рідної мови.
Мова Сковороди — це мова "українського бароко з її обома полюсами — церковнослов'янщиною української редакції та народною мовою", яка підготувала ґрунт для єдиної літературної мови на народно-розмовній основі.
Наближалася пора формування нової української літературної мови на народно - розмовній основі. Мовна ситуація XVIII ст. відбилася у творчості Сковороди, який говорив у побуті простою українською мовою, добре знав український фольклор і життя всіх верств суспільства.
Характеризуючи мову філософа, дослідники звертали увагу передусім на гетерогенний  —  з генетичного погляду   —  характер його текстів, на генетичні параметри лексики  і граматичних явищ, намагалися встановити співвідношення неоднакових за походженням одиниць без урахування того,  що мовна свідомість суспільства часів Сковороди істотно  відрізнялася від мовної свідомості діячів    XIX  ст., коли почала формуватися нова українська літературна мова на народній основі.
Доба бароко визначила особливості мовної свідомості старо-української інтелектуальної еліти, характер її мислення і відповідно – специфіку мовних засобів "ословлення" дійсності. Вербалізація одного з основних сковородинських макроконцептів – мікрокосмосу (світу людини), корені якого – в античності та Святому Письмі, – засвідчує тісний зв’язок зі староукраїнською книжною традицією кінця XVI–XVII ст. Мислитель розбудував відповідно до своєї філософської концепції традиційне уявлення про зовнішню і внутрішню людину, що виражено відповідними мовними засобами. Г. Сковорода досконало опанував мистецтво мовної гри, що становила одну з характерних ознак мовного бароко. Прагнення втілити небуденну думку в довершеній формі спонукало до експерименту зі словом, метою якого було пізнання його "невидимої натури", семантичної глибини, народження нового змісту, що поставав завдяки взаємодії елементів різних мовних рівнів.
На особливості мовотворчості найвидатнішого староукраїнського мислителя звертали увагу М. Сумцов, І.Срезневський, Т.Шевченко, М.Костомаров, Г.Данилевський, Ф.Зеленогорський, О.Єфименко, Д.Багалій, І.Франко, П.Житецький, О.Синявський, П.Бузук, М.Яворський, Г.Хоткевич та ін. Вони одностайно визнавали, що у мові Сковороди є різні за складом і походженням елементи, сперечалися  щодо мовної основи його творів. Одні вважали, що це   —  книжна українська мова XVIII століття, інші   — слов’яноруська (слов’яноукраїнська), треті — російська літературна того часу, ще інші трактували її як своєрідну структуру,  де зіткнулися українська й російська стихії.
Зокрема, один із вчених- дослідників І.Огієнко відстоював думку про її слов’яноруську основу, пояснюючи цю особливість мовно – культурною ситуацією тогочасної епохи:  «Мова його для свого часу була звичайною літературною українською мовою, в якій на славенороськім фоні таки багатенько й живих народних елементів; це та звичайна мова, що поволі ставала в нас мовою науковою, в тому числі й богословською, плеканою в Київській академії» [5].  Щодо слов’яно-руської мови   XVIII століття І.Огієнко цілком слушно зауважував що  «це не була московська чи російська мова, — це була своя літературна мова, що природно виросла на стародавній основі, на тому процесі, що йшов безперервно ще з княжих часів. Що ця літературна мова збігалася з мовою російською, причина  була тільки в тому, що таку мову творили й у Росії, бо йшли тією саме дорогою творення». [5].
З приводу менш вагомих, етнічних особливостей філософської мови Г. Сковороди, то І. Огієнко охарактеризував мову філософа як літературну українську мову з численними живими народними елементами. Інший погляд на це питання - позиція відповідно до якої мова Г. Сковороди - насамперед російська, із долученням церковнослов'янської та окремих вкраплень української мови. Цей погляд ґрунтується на дослідженні термінологічно-понятійного апарату, який залучав філософ для написання власних творів.
Феномен Григорія Сковороди І. Франко пояснював так: "Доля поставила його на розграні двох великих епох. Стара козацько-гетьманська Україна конала політично, підточувана царсько-чиновницьким централізмом, та видихалась і духовно, пережовуючи стару києво-могилянську схоластику, опереджена з погляду наукового столицями, котрі колись від неї брали перші імпульси до наукового розвою". І далі: "Можна би сказати, що се старий міх, налитий новим вином. Все в ньому: пригоди і спосіб життя, вдача, мова, форма писання – все має отой двоїстий характер, являється мішаниною старої традиції з новим духом" [4].
Григорій Сковорода залишив багату наукову і літературну спадщину, яка мала і має вплив на формування і збагачення стилістичної системи української мови. Його наукові трактати у жанрі монологів і діалогів з традиційними засобами класичної риторики і виразними вкрапленнями живомовних елементів, його літературна творчість, у якій дедалі сильніше проступали окремі риси нової, що народжувалась, літературної мови, засвідчили синтез мудрості книжної і народної.
Г. Сковорода відобразив у створених ним текстах специфіку не лише власної, а й тогочасної суспільної мовної свідомості, подальше вивчення якої сприятиме поглибленню теоретичних засад історії української літературної мови.

				Література

1.	Драч І.Ф., Кримський С.Б, Попович М.В. Григорій Сковорода. –К.:Молодь, 1984. -216 с.
2.	 Іваньо І.В. Філософія і стиль мислення Г.Сковороди. – К.:Наук. думка, 1983 - 270 с. 
3.	 Лощиц Ю. М. Сковорода. — М.: Молодая гвардия,  1972. (Серия: ЖЗЛ).
4.	Микитась В. Л. Іван Франко як дослідник давньої української літератури. — К.: Наукова думка,  1988. - 317 с.)
5.	Огієнко І. Історія української літературної мови. —  К.: Наша культура і наука, 2001. — 440 с.).
6.	Ушкалов Л.В. Нариси з філософії Григорія Сковороди. — Х.: Основа, 1993. — 152 с.