Гончаренко Л.О. Кінець життєвого циклу людини як екзистенціальна ситуація/ Л.О. Гончаренко// International Journal «Reabilitation and Palliative Medicine»/Міжнародний журнал «Реабілітація та паліативна медицина», №2, 2016,  Київ. – с. 84-89

УДК 128+124.2+124.5
Л.О. Гончаренко
Кінець життєвого циклу людини як екзистенціальна ситуація
 Харківський національний медичний університет

У статті розглянуто ціннісний аспект поняття «смерть» у його єдності з поняттями «життя» та «безсмертя». Доведено, що смерть – невід’ємна частина життя, без якої життя людини не має сенсу й цінності. Здійснено історико-філософський екскурс дослідження поняття «смерть». Систематизовано основні моделі ставлення людини до смерті як екзистенціального явища. Запропоновано шляхи подальшого розвитку поняття «смерть» у площині філософії, етики та паліативної допомоги. 
Ключові слова: сенс життя й смерті, цінність, життєвий цикл, екзистенціальна ситуація.

Люди бояться смерті з тієї ж причини, з якої діти бояться
 темряви – тому що вони не знають, у чому тут справа.
Ф. Бекон
Актуальність проблеми. Життєвий цикл людини – це певні періоди його вікового розвитку. Наближення кожного нового періоду спричиняє поряд із фізіологічними змінами в організмі, також інтелектуальні, й психічні зміни. Із заключним етапом життя людини – умиранням – нерозривно пов’язана ціла група етико-філософських проблем: відношення до смерті особистості й суспільства, духовний і душевний стан людини, формування її думок і способу життя [1; 4; 7 – 9; 12; 18]. Смерть людини як багатоаспектне поняття міждисциплінарного характеру віддзеркалює одну із принципових характеристик людського існування, а тому ця тема універсальна та її актуальність не може бути вичерпана. Без філософської та аксіологічної інтерпретації поняття «смерть» неможливе адекватне розуміння понять «життя» та «безсмертя».
Аналіз наукових джерел і публікацій. Важливе підґрунтя дослідження загально філософських передумов формування та розвитку поняття «смерть» становлять праці багатьох дослідників. Кінець життєвого циклу людини та проблеми смерті досліджували ціла низка вчених: К. Абульханова, Ф. Арьєс, П. Гайденко, Г. Гегель, П. Гольбах, А. Гуревич, Д. Дідро, О. Золотухіна-Аболіна, А. Камю, І. Кант, Л. Корнілова, Ж. Ламетрі, І. Малкіна-Пих, А. Морозов, Х. Ортега-І-Гасет, М. Попов, В. Розін, В. Роменець, Ж-П. Сартр, Л. Фейєрбах, В. Франкл, З. Фрейд, М. Хайдеггер, Ю. Хрустальов, А. Швейцер, М. Шенкао, К. Юнг, І. Ялом та багато ін.. Аналіз джерельної бази дозволяє констатувати, що, не зважаючи на широку дослідженість суспільного та індивідуального ставлення до проблеми смерті, вона донині зберігає свою суперечливість і потребує амбівалентних оцінок.
Формулювання цілей. Метою даного дослідження є кінцевий період вікового розвитку людини з її екзистенціальними переживаннями в межах матеріального емпіричного світу, де наша безрелігійна епоха відвернула людей від віри в безсмертя душі. Людина, то приймає закони природи, ігноруючи таємницю, то демонструє уклінність перед таємницею, зневажаючи феноменом. Протягом століть проблема смерті та її сприйняття залишається відкритою, а тому й актуальною для широкого міждисциплінарного дослідження й дискурсу: смерть – це трагедія або природня необхідність? 
Виклад основного матеріалу. Смерть – одна з основних тем філософського розміркування, що тривалий час залишалася прерогативою не стільки філософії, скільки теології, виступаючи в контексті проблематики безсмертя душі. Дослідження проблеми смерті тісно пов’язане із введенням в апарат філософствування таких категорій як «тимчасовість», «кінцевість», «подієвість», «тілесність». Невідворотність смерті й наближення її провісників – старості й хвороб, факт скороминущого занурення в минуле життя з усією ілюзорною значимістю її інтересів, – є для кожної людини грізне й непереборне нагадування невирішеного, відкладеного убік питання про сенс життя, а також прагнення заглянути за межі смерті.
Не було такої епохи, коли таємниця смерті не тривожила б голови людей. Ця тема постійно виникала як непереборна загадка буття. Перманентна актуалізація феномену смерті полягає в її екзистенціальній значущості для будь-якого людського існування. Французький історик Пилип Арьєс у своїй найбільш відомій книзі «Людина перед особою смерті» (1977) [2] прослідковує історію відносин до смерті в європейському суспільстві. Головна ідея книги: існує зв’язок між установками відносно смерті, що домінують у даному суспільстві на певному історичному етапі, і самосвідомістю особистості, характерною для даного суспільства. У різних суспільствах, у різні історичні епохи зміни сприйняття смерті викликали зміни в трактуванні людиною самої себе. Однак Ф. Арьєс не обмежується даними висновками, а показує, що саме в розумінні індивідом та суспільством смерті та потойбічного світу, найбільш яскраво проявляється відношення до життя. Для європейського суспільства в різні історичні епохи відправною системою й нормою сприйняття смерті виступало християнство.
Для суспільства Середніх віків, зверненого до потойбічного, земне життя було передоднем вічності. Смерть розглядалася як нове народження, як сходження до життя вічного, і тому кожний християнин повинен був очікувати смерть із радістю. Теологія звела смерть у культ, виключила можливість зародження жаху й жалю перед смертю, а навпаки, сформувала відношення до смерті як до близької, добре знайомої події. «Гірка смерть» – це не сама по собі фізична кончина й страждання, а смерть у гріху, без покаяння й прощення.
В епоху Ренесансу французькі філософи Д. Дідро, П. Гольбах, Ж. Ламетрі та ін. від потойбічного звертаються до «тут і зараз», розглядають смерть як самостійну цінність, як абсолютне закінчення існування людини, тим самим заперечуючи феномен безсмертя. Смерть в епоху Ренесансу – це не завжди відхід із життя або перехід до початку нового життя, а закінчення життєвого циклу, кінець життєвого шляху людини на Землі.
У століття Романтизму (XVIII-XIX ст.), після втрати віри, зароджується нове сприйняття смерті – присутність смерті в самому житті. Романтики, зіштовхнувшись на шляху до щастя з непереборним фізичним злом – смертю, представили її прекрасною. Стало можливим говорити про красу страждання й красу смерті.
Динамізм і подієвість ХХ століття «медикалізували життя й медикалізували смерть». Відбулося «здичавіння смерті» [2]: вона стала предметом медичних маніпуляцій, і сховалася. В одному з посібників, виданому в США в середині 1970-х років під назвою «Умираючий пацієнт», констатувалося: «Суспільство у своїй мудрості створило дієвий спосіб захисту від повсякденної трагедії смерті, щоб мати можливість продовжувати свою роботу без емоцій і перешкод». Така ситуація породила нову проблему – страждання й смерть виключилися з емоційної складової життя й увімкнулися в елемент інтелектуальний. Смерть перестала бути частиною життєвих очікувань, вона завжди несподівана. Фізична смерть сприймається як щось найжахливіше, що тільки може трапитися з людиною. Виходячи із цього, необхідно уникати навіть розмов про смерть, часто приховувати діагноз, навіть якщо така правда в ім’я неправди буде продовжувати фізичні й душевні страждання вмираючого. Все частіше ідея смерті не вписується в картину життя людей; ця ідея не завжди вписується в картину сучасної медицини, а також у світоглядний храм значної кількості лікарів. Такий стан речей виступає цивілізаційним індикатором соціуму.
Парадоксально, але так, що знання про смерть та роздуми про неї, необхідні для життя. Взаємозв’язок цих протилежностей полягає в тому, що життя, яке не має сенсу, не може надати сенсу й смерті; але й смерть, яка не має сенсу, позбавлена всілякого сенсу, яке можна надати життю. Сенс смерті – це зворотний бік сенсу життя. Таким чином, смерть наповнює життя сенсом, і лише постійно пам’ятаючи про невідривність життя від смерті, людина здатна гідно прожити життя та зустріти смерть осмислено.
Міжнародний пакт про цивільні й політичні права (1966) розглядає право на життя як невід’ємне право кожної людини. Міжнародні документи з питань біоетики доповнюють цей звід прав і свобод людини «правом на гідну смерть», яке означає нову якість життя вмираючого. Духовно-моральний аспект цієї якості припускає можливість надати підтримку людині в годину смерті через осмислення невідворотності круговороту буття, природнього завершення життєвого циклу смерті. Смерть – це частина людської реальності, а тому захист від болю й страждань, і комфортні умови життя – неодмінна умова реалізації права людини на вмирання. На такому етапі життєвого циклу для людини, а тим більше для пацієнта, більш важливим є не тривалість життя, а її якість. Поняття «якість життя» концентрує в собі соціально-медичний і морально-психологічний аспекти. Паліативна допомога покликана мінімізувати болі й страждання вмираючого, надати йому можливість спілкуватися із сім’єю й друзями, що дозволяє людині, навіть в останні миті свого життя, відчувати себе радісним і щасливим, наскільки це можливо в даній ситуації [7; 8; 12; 15]. Подібний досвід описано у книзі Р. і В. Зорза «Шлях до смерті. Жити до кінця» [5], де обґрунтовується філософія вмирання у щасливому стані. Подобного роду екзистенціальна ситуація – це іспит суспільства на прихильність гуманістичним принципам .
Екзистенціальна філософія подолала негласне табу суспільства, зробивши проблему смерті дискусійною. Вона розглядає декілька моделей екзистенціальних оцінок смерті у своєму значенні для живих [1; 2; 4 – 16; 18 – 20].
Перша модель, де життя позбавлене всякого сенсу, якщо людина знає, що вона смертна. Усі прагнення до земних благ, боротьба за краще майбутнє – усе це виявляється нікчемним перед «загадкою смерті». Найбільш виразно таку модель стану людини передає «Міф про Сізіфа», де А. Камю намагається відповісти на філософське запитання: «Чи не є життя марнотратством, позбавленим усілякого сенсу, щоб бути прожитим?» [6]. Людина прагне бути щасливою і знайти сенс життя, але світ не дає відповіді на ці запитання. Людина має розум, світ уявляється незбагненним, а абсурд є поєднучою ланкою між ними. Боги присудили Сізіфа піднімати величезний камінь на вершину гори, звідки ця брила незмінно скачувалася донизу. Герой міфу отримує покарання за свої земні страсті й любов до життя. Відомо, «що немає кари більш жахливої, аніж марнотратна і безнадійна праця», але герой нехтує, що випав йому жереб. Його життя заповнене новим сенсом, у якому свідомість перемагає долю, обертаючи страждання в радість. Муки, що відчуває Сізіф під вагою каменю, — це і є бунт проти абсурдного світу. Таким чином, перша модель говорить про те, що смерть унеможливлює життя. Те, що життя й смерть як би ходять по абсурдному колу й позбавляють життя сенсу, влучно висловлене в епітафії на надгробку могили купця першої  гільдії початку ХIХ століття на цвинтарі у м. Москва: 
Остановись, прохожий! 
Я был таким, как ты. 
Ты будешь таким, как я.
Тобто, з новою силою постає питання: «Чи не є життя марнотратством, позбавленим усілякого сенсу, щоб бути прожитим?»
Друга модель заснована на усвідомленні смерті, як такої, що додає життю сенс. Підтвердження даної тези ми знаходимо у висловлюваннях цілої низки мислителів (Сенека: «Тільки та людина воістину насолоджується життям, яка погоджується і готова залишити її»; Августин Блаженний: «Тільки перед особою смерті по-справжньому народжується людина»). Геніальний девіз мислителів-оптимістів античності носив попереджувальний характер: «memento mori» ( від латин. – пам’ятай про смерть). І. Кант в аксіологічному контексті стверджував: «Смерті найменше бояться ті люди, чиє життя має найбільшу цінність» [3].
Ірвін Ялом, американський психотерапевт відзначає, що «життя й смерть взаємозалежні; вони існують водночас, а не послідовно; смерть, безперервно проникаючи в межі життя, впливає на наш досвід і поведінку» [20, с. 35]. «Фізично смерть руйнує людину, але ідея смерті рятує її» [20, с. 36]. Таким чином, смерть – це невід’ємна частина життя й, постійно враховуючи її у своїй повсякденності, ми збагачуємо життя [4; 9; 12;16, с. 313; 19]. 
Людина – єдина жива істота, що усвідомлює свою смертність й робить її предметом розмірковувань. Саме усвідомлення тлінності буття  спонукує людину наполегливо осмислювати сенс життя. Як тут не згадати О. С. Пушкіна:
Два чувства дивно близки нам –
В них обретает сердце пищу – 
Любовь к родному пепелищу,
Любовь к отеческим гробам.
Усвідомлення смерті штовхає нас на здійснення творчих дій, на створення цінностей; воно збільшує наше задоволення від проживання свого життя. Це доводить досвід багатьох людей, що дійсно зіштовхнулися зі смертю [1; 9; 11; 19]. Яскравою ілюстрацією стимулу до радикальної особистісної зміни, який дає смерть, служить роман Л. Толстого «Війна і мир». П’єр, один з головних героїв роману, веде безглузде, порожнє життя, аж до його арешту військами Наполеона й вироку до розстрілу. Шостий у черзі смертників, він стає свідком, як перед ним страчують п’ятьох, і готується вмерти, – але в останню мить несподіване виконання вироку відкладається. Цей досвід перетворює П’єра – він проживає своє життя осмислено й гаряче, стає здатним знайти для себе життєве завдання й присвятити себе йому [10]. Тобто, «не страх смерті позбавляє людину сенсу життя, а навпаки, брак сенсу життя викликає страх смерті» [14, с. 160]. Таким чином, критичні життєві ситуації із загрозою смерті викликають у людей нервові стреси та глибокі переживання, що змушує їх абстрагуватися від повсякденного буття та звернутися до власної екзистенції, змушує людину по-новому збагнути сенс життя, а деколи й відчути психологічні зміни. Загроза кінцівки земного існування змушує людину замислюватися про сенс життя й смерті, і про призначення людини. Смерть формує межі життя, актуалізує її цінність і сенс; смерть наділяє людину вищим рівнем відповідальності за життя, а тому життя у всіх смертних має цінність – безповоротну й фатальну. Таким чином, кінцівка життєвого циклу людини змушує її прожити довше й зробити більше, досягаючи все нових і нових вершин життя [1; 4; 5; 7 – 9; 11; 12; 15; 16; 18; 20].
 Третя модель. Епікур запропонував софістичний підхід: « Найстрашніше із зол, смерть, не має до нас ніякого відношення, тому що, поки ми існуємо, смерть ще відсутня; коли ж вона приходить, ми вже не існуємо» [3, с. 518]. Таким чином, людина ніколи не зустрічається зі своєю смертю. У ХХ столітті ця модель була актуалізована Ж.-П. Сартром: смерть не має до нас ніякого відношення – вона не є одним із наших проектів і її не можна чекати як конкретної події. Чарівник у п’єсі Є. Шварца «Звичайне чудо» оспівує героїв, які, знаючи, що вони вмруть, живуть так, немов вони безсмертні: «Безглуздо, смішно, нерозважливо, безумно – чарівно!» [17]. Тим самим автор знімає питання про смерть за принципом: живому – живе. По такому ж принципу режисер і актор Леонід Биков, зневажаючи смертю, творив із двома інфарктами, і заповів у день своїх похорон усім акторам другої ескадрильї заспівати «Смаглявку».
У даній моделі сприйняття смерті вона взагалі залишається за гранню наших інтересів. І все це – позитивні приклади служіння соціуму. Але є й негативні приклади, коли у людей смерть перебуває за межами їх проектів. М. Хайдеггер відмовляється розуміти смерть як біологічний перехід з одного стану в інший, розглядаючи смерть як кінець людського буття. « Буття-до-смерті» – це форма дійсного буття, яка дозволяє людині вирватися за межі повсякденного буття, де смерть сприймається як звичайна подія, що постійно відбувається, де «смерть є феноменом життя» [13, с. 634]. А тому сучасна людина живе так, начебто ніколи не вмре: азартне й безвідповідальне керування транспортними засобами зі зневагою до своїх і чужих життів, прояв агресії у взаєминах між людьми з погрозою для їхнього життя й здоров’я, а також безліч інших способів, пов’язаних з високим ступенем ризику.
Резюмуючи всі викладені екзистенціальні моделі сприйняття смерті, відзначимо, що їх поєднує одна загальна підстава – у них один раз народжена людина вмирає назавжди. Тим самим атеїстичний підхід позбавляє людину надії на безсмертя. Однак, кожна зі світових релігій, а також езотеричні вчення, по-іншому уявляють співвідношення понять життя й смерті: душа як ядро особистості – безсмертна. Вона відроджується у новому тілі або досягає нірвани (у буддизмі), або знаходить життя вічне (у християнстві). Фізична кончина не є підсумком людського існування. Смерть переводить душу й тіло в інші іпостасі і її життєвий шлях триває в інших паралелях і вимірах реальності [9; 12; 18; 19]. Ця думка з усією ясністю поетично висловлена в епітафії на надгробку могили кінця ХIХ століття на цвинтарі у м. Чернігів:
Покойся друг наш незабвенный
В тиши обители святой.
Настанет день благославенный
И мы увидимся с тобой!
Мир праху твоему, дорогой наш.
Проблеми, які залишилися не розглянутими, але які чекають свого дослідження в контексті даної теми, з тим, щоб скласти найбільш повну картину ставлення соціуму й особистості до смерті.
Перша проблема – це право людини на смерть (евтаназія й суїцид). Існує широке коло дискусій із цього приводу, де підіймаються важливі для суспільства філософські, етико-релігійні, соціальні, медичні та інші проблеми. Проблема вибору людини між життям і смертю, по яких людство дотепер не дійшло до єдиної думки, можна згрупувати за трьома основними напрямками: право людини на гідне життя й гідну природню смерть; право людини на суїцид; право людини, що вибрала смерть, на допомогу медиків (активна евтаназія).
Друга проблема – це сформоване сучасним суспільством відношення до вмирання, що сприймається людьми як технологічний процес [2]: погіршення стану людини похилого віку – госпіталізація – констатація факта смерті – ритуальний бізнес – відспівування – кремація – поминальний обід – надгробна плита. Десакралізація сучасної картини світу спричинила зміни у ставленні до смерті в цілому, і до мертвого тіла, зокрема. Науково-технічна революція, світоглядною домінантою якої стало формування ставлення до всього як до технологічного ресурсу, забезпечила перехід ставлення до мертвого тіла: від сакральності – у медико-біологічний дискурс. Мертве тіло розглядається як «запчастини», матеріал для медико-технологічних маніпуляцій з метою продовження життя інших людей. Тим самим порушується тривало діюча релігійно-етична традиція поважного відношення до мертвого тіла, що надавало значущість покійній людині.
Третя. Засоби масової інформації, кіноіндустрія, документалістика й белетристика перевели факт людської смерті в розряд щоденності. Смерть, яка за всіх часів сприймалася як сакральна подія, «перехід за межу», тепер подається холодно й цинічно. Але як би там не було, смерть залишається останнім притулком людського буття. Цю думку поетично висловив І.Тальков:
Природа мудра. И Всевышнего глаз
Видит каждый наш шаг на тернистой дороге.
Наступает момент, когда каждый из нас 
У последней черты вспоминает о Боге. 
Четверта. Заслуговують на увагу вивчення й осмислення переживання людей, що побували «за межею» у стані клінічної смерті. Дані факти змушують по-новому глянути на проблеми життя й смерті, співвідношення душі й тіла, шукати цим фактам наукове пояснення.
П'ята. Старіння населення планети – це одна із самих гострих соціально-економічних і соціально-психологічних глобальних проблем сучасного світу. Майже третина населення нашої країни – літні й старі люди; тенденція їхнього росту досить стійка. Таке положення актуалізує необхідність проведення комплексних досліджень соціально-психологічного благополуччя людей похилого віку.
Шоста. Паліативна допомога людині, що вмирає – це явище, що потребує міждисциплінарного дослідження, визначення цих наукових напрямків, форм, методів та способів їх взаємодії; практичного втілення в лікувальних заставах; втілення в навчальні програми підготовки студентів-медиків.
Висновки 
1.	Протягом свідомої історії людства, феномен смерті відчув на собі зміни, що відбувались у соціумі: міфологізацію, соціалізацію, клерикалізацію, романтизацію, конституціалізацію. Найбільш чутливим до феномену смерті стало ХХ століття, протягом якого випробувалась атеїзація,  комерціалізація, технологізація й, нарешті, медикалізація [11]. Але ж усі ці «нововведення» так і не спромоглись похитнути природнє благоговіння Людини перед Смертю, з усіма її екзистенційними станами й страхами віч-на-віч.
2.	Прагнення соціуму до реалізації гуманістичних принципів у відносинах між людьми – це та основа, яка дає надію людству на виживання, на те, що життя, так саме як і смерть, стане краще. Людський геній покликаний розірвати порочне коло історії – ні гідного життя, ні гідної смерті. Суспільство зобов’язане забезпечити людині морально-нормативне право на гідну смерть [16, с. 315]. 
3.	Поняття життя й смерті мають глибокі філолофсько-етичні джерела й традиції. Їх дослідження дозволяє розширити горизонти людської культури, а їх осмислення приводить нас до важливих психотерапевтичних висновків: чим нижче задоволеність прожитим, тим вище депресія, тривога, агресія й загальне занепокоєння. І навпаки, якщо життя прожите задоволено, то й смерть представляється не такою жахливою [7; 8; 12; 19; 20]. 
4.	Прагнення людини виключити зі свого життя факт смерті робить його життя примітивним, наповненим тривогою про неминучість своєї кончини. Тим самим людина заганяє себе в екзистенціальний кут, позбавляючи сенсу своє життя. І навпаки, прийняття людиною факта кінцівки земного буття й смерті як останньої кризи життя, виявляє позитивний морально-терапевтичний вплив на його душевні сили, підтримку духу, підготовку людини до переходу в інші простори й виміри.
5.	Одне із завдань філософії полягає у формуванні культури вмирання. Суспільство не формує у людей готовності до смерті як закономірного завершення життя, загалом про це не йдеться ніде. Ось чому запроваджувати масове усвідомлення й сприйняття смерті як кінцевого етапу життя людини необхідно, перш за все, у медичних навчальних закладах, де стикання із смертю – є професійна повсякденність [14, с. 157]. Людині повинні бути притаманні усвідомлення неминучості смерті, здатність бачити в цьому умову розвитку й існування людства, сприйняття смерті як невід’ємної частини життя, без якої життя не має сенсу й цінності.
Список літератури
1.	Абульханова К.А. Время личности и время жизни / К.А. Абульханова, Т.Н. Березина. – СПб., 2001. – 304 с. 
2.	Арьес Ф. Человек перед лицом смерти: Пер. с фр. / Общ. ред. С.В.Оболенской; Предисл. А.Я.Гуревича. – М.: Издательская группа «Прогресс» – «Прогресс-Академия», 1992. – 528 с.
3.	Борохов Э. Энциклопедия афоризмов / Э. Борохов. – М.: ООО «Фирма «Издательство АСТ», 1999. – 720 с.
4.	Золотухина-Аболина Е.В. Философская антропология: Учебное пособие / Е.В. Золотухина-Аболина. – М: ИКЦ «МарТ»; Ростов н/Д: Издательский центр «МарТ», 2006. – 240 с.
5.	Зорза Р. и В. Путь к смерти. Жить до конца / Р. и В. Зорза. – СПб.: изд-во: Фонд помощи хосписам «Вера». – 2013. – 320 с.
6.	Камю А. Бунтующий человек. Философия. Политика. Искусство: Пер. с фр. / А.  Камю. – М.: Политиздат, 1990. – 415 с.
7.	Корнилова Л.Е. Самоучитель стареющего человека. Эскиз индивидуального подхода / Л.Е. Корнилова. – К.: Научно-изд. центр Национальной б-ки Украины им. В.И. Вернадского, 2004. – 246 с.
8.	Малкина-Пых И.М. Кризисы пожилого возраста / И.М. Малкина-Пых. – М.: Эксмо, 2005. – 368 с.
9.	Морозов А.Ю. Страх смерті як екзистенційна проблема. Морально-етичні аспекти: автореф. Дис. на здобуття наук. ступеня канд. філос. наук: спец. 09.00.07 «етика» /А.Ю. Морозов; Київський національний університет ім. Тараса Шевченка. – К., 2007. – 20 с.
10.	Попов Г.А. Что стоит за вопросом жизни и смерти в религиозно-философском учении Л.Н. Толстого / Г.А. Попов // Философские науки. – 2004. – №3. – С. 48 – 62.
11.	Розин В.М. Размышления о смерти и бессмертии на рубеже третьего тысячелетия / В.М. Розин // Философские науки. – 2004. - №7. – С. 132 – 151.
12.	Роменец В.А. Жизнь и смерть. Постижение разумом и верой / В.А. Роменец. – 2-е изд. – К.: Либідь, 2003. – 230 с.
13.	Современный философский словарь / Под общей ред. В.Е. Керимова. – М.:, Академический Проект, 2004. – С.631 – 635.
14.	Степанов В. Філософія для студентів та аспірантів медичного фаху. Навчальний посібник. – 3-тє вид., випр. і доп. / В. Степанов. – Вінниця: «Видавництво «Тезис», 2003. – 292 с.
15.	Франкл В. Человек в поисках смысла: пер. с англ. / В. Франкл. – М.: Прогресс, 1990. – 367 с.
16.	Хрусталев Ю.М. От этики до биоэтики: учебник для вузов / Ю.М. Хрусталев. – Ростов н/Д: Феникс, 2010. – 446 с.
17.	Шварц Е.Л. Обыкновенное чудо: пьесы, сказки / Евгений Шварц. – М.: Эксмо, 2011. – 672 с. – (Библиотека всемирной литературы).
18.	Шенкао М.А. Смерть как социокультурный феномен / М.А. Шенкао. – К.: Ника-Центр, Эльга; М.: Старклайт, 2003. – 320 с.
19.	Ялом И. Вглядываясь в солнце. Жизнь без страха смерти: [пер. с англ. А. Петренко] / Ирвин Ялом. – М.: Эксмо, 2008. – 352 с.
20.	 Ялом И. Экзистенциальная психотерапия: Пер. с англ. Т.С. Драбкиной / И. Ялом. – М.: Независимая фирма «Класс», 1999. – 576 с. – (Библиотека психологии и психотерапии).